Кей Торп
Фиктивен брак

Превод от английски: Ирина Симеонова, 1994

chitanka.info

Първа глава

Теса пиеше второто си кафе, когато телефонът иззвъня. Женският глас отсреща прекъсна машиналното: „Да, моля!“.

— Зная, че искаше да излезеш в отпуска след последния си ангажимент, но имам нещо, което би могло да бъде като почивка — да се грижиш седем седмици за дете тук, в Лондон — как ти звучи?

— Прекалено добре, за да няма неочаквани усложнения — отвърна хладно Теса. — Говорех сериозно, когато казах, че искам да си почина. Децата на семейство Ренолдс имат нужда по-скоро от пазач, отколкото от детегледачка.

— Ти предпочиташ краткотрайните ангажименти. За няколко седмици трудно можеш да ги респектираш.

Теса съзнаваше, че приятелката й има право. Но се бе привързала прекалено силно към първото дете, което й повериха, и когато семейството се завърна в Щатите, беше съкрушена. Оттогава приемаше само да замества временно колежките си, когато бяха болни или в отпуска. Рядко се случваше да не се търсят нейните услуги, тъй като постоянните детегледачки винаги имаха нужда от почивка между два ангажимента. И все пак защо да не разбере какви са условията?

— Кажи ми нещо повече — примирено поде тя.

— Ще работиш за Марк Лейланд, автора на пътеписи. Трябва му детегледачка през ваканцията. Синът му е на седем години.

— Майката не може ли да се справи с него?

— Той е разведен.

— Тогава кой се грижи обикновено за детето?

— Можеш да попиташ господин Лейланд. Ако те интересува, ще ти дам адреса да се срещнеш с него. Само че трябва да стане веднага. Учебната година свършва на двайсет и втори.

— Значи вдругиден!

— Точно така. В общи линии ти си последната му надежда. — Тонът стана по-примамващ. — Предлага двойно по-голямо от нормалното заплащане.

И без съмнение двойно по-голям процент за бюрото. Парите не я изкушаваха особено. Беше спестила предостатъчно за черни дни. Но самата работа й се струваше приемлива. Разбира се, трябва да узнае повече подробности, преди да вземе окончателно решение. Момчето може да се окаже доста трудно. До гуша й беше дошло от разглезени деца.

— Следобед мога ли да го намеря? — попита тя.

— Каза, че ще бъде цял ден вкъщи. — Усещаше се нотка на задоволство. — Имаш ли химикалка?

Никакво ангажиране, повтори си строго тя, след като записа адреса. Всичко зависи от това какво ще види на място.

Обядва със салата от сирене и чаша червено вино, което беше купила за снощната вечеря. Майк не остана да го допие, а и тя не настоя. От самото начало му беше обяснила, че желае отношенията им да останат приятелски, но той не можа да се примири. Беше по-добре и за двамата, че се разделиха. За нея най-важна бе работата й. Може би един ден щеше да срещне мъж, който да измести всичко друго в живота й, но нямаше причина да бърза. Беше само на двайсет и четири години.

Подбра грижливо облеклото си за предстоящото интервю, приглади полата на бледобежовия костюм върху стройните си бедра и облече сакото. Единственото й бижу беше златната верижка на шията й. С кестенявата си, добре подстригана коса и лекия грим изглеждаше строга, но не педантична. Теса мразеше униформите. След като напусна института, прибра сивите и белите дрехи, които се изискваха за курса, на дъното на гардероба, откъдето не ги беше вадила през последните три години.

Телефонът звънна отново точно когато се канеше да тръгне. Гласът на майка й беше слаб и далечен, като че ли се обаждаше от другия край на света, а не от Есекс.

— Кога планираш да дойдеш утре? — попита тя.

— Следобед, може би към четири — отговори Теса. — Защо, има ли значение?

— Не. — Тонът на Елизабет Кадман беше прекалено непринуден. — Лора и Роджър ще минат за вечеря. Техен приятел им гостува и ще дойде с тях.

Отново сватосване, помисли си примирено Теса. Нито майка й, нито сестра й разбираха, че тя не се стреми към спокоен живот с порядъчен мъж. При нейната любов към децата не е ли най-добре да има свои собствени? Най-често се разискваше този въпрос. Явно не можеше да ги убеди, че най-напред трябва да срещне подходящия човек. Силно се съмняваше дали този приятел на Лора и Роджър би й допаднал. Представите на майка й и сестра й за мъжа, когото би харесала, се различаваха доста от нейния идеал.

— Вероятно плановете ми за седмицата ще се променят — каза тя. — Очаквам да получа нова работа. Тъкмо отивам на интервю.

— Но, мила, ти имаш нужда от почивка! — възрази майка й. — Не си вземала истинска отпуска повече от година.

— Зная. Но изглежда работата няма да е особено тежка.

— Къде е?

— В Лондон — отвърна припряно Теса. — Извинявай, мамо, но наистина трябва да тръгвам. Ще ти се обадя след интервюто. Дочуване.

Те ми желаят доброто, помисли си с обич тя, след като сложи слушалката, но се безпокоят прекалено много за начина на живот, който съм избрала.

В три без петнайсет вече стоеше на прага на номер шестнайсет и се любуваше на широката махагонова врата с блестящ месинг, докато чакаше някой да й отвори.

И на двата прозореца на долния етаж имаше сандъчета с червени петунии. Следа от женско присъствие, помисли си Теса. След като има едва седемгодишен син, Марк Лейланд навярно не е възрастен. Без съмнение в живота му все още има жени.

Когато най-после вратата се отвори, младата жена се усмихна сдържано.

— Господин Лейланд? Аз съм Теса Кадман от агенцията.

— Влезте — кимна високият тъмнокос мъж и я покани в голяма стая с висок таван, която приличаше и на кабинет, и на библиотека. Етажерките в нишите от двете страни на камината бяха претъпкани. На широкото бюро под прозореца и по пода също имаше купчини книги.

— Извинете за хаоса — каза мъжът зад гърба й. — Тъкмо подреждам. Заповядайте, седнете.

Теса се разположи на дивана до камината и започна:

— Разбрах, че имате нужда от детегледачка, която да се грижи за сина ви през ваканцията.

— Точно така — отвърна той. — Джейсън е на седем години. Прекалено малък е, за да остава сам по цял ден.

— Разбира се — съгласи се тя. Погледът й се плъзна по стройната му фигура, напрегнатата челюст, строгите устни и се върна отново към дълбоките сиви очи. — Обикновено кой се грижи за него?

— Когато не е на училище, икономката ми. За жалост обаче тя трябваше да напусне, а аз съм доста зает, тъй като до края на септември трябва да довърша новата си книга.

— Нямате ли роднини, които би могли да помогнат?

— Освен брат ми, който сега е отвъд океана, нямам други роднини.

— А не бихте ли обмислили евентуално отлагане на книгата?

— Мислех, че аз трябва да ви интервюирам! — Тъмните му вежди се вдигнаха язвително.

— Вие имате нужда от мен, господин Лейланд — отвърна Теса спокойно. — Мога да си позволя да бъда претенциозна. Какви други задължения ще имам?

— Няма да са много. Три пъти седмично идва жена да чисти, а аз обикновено се храня навън. От вас ще се иска да приготвяте храната на Джейсън и вашата и да се грижите да е по-далеч от мен, докато работя. Ако мислите, че е прекалено много за вас…

— Не съм казала такова нещо. — Теса положи усилие да запази самообладание. Арогантността на мъжа я предизвикваше, както и високомерието му. — Джейсън тук ли е?

— Трябва да го взема след половин час. — Той замълча за миг, явно му беше трудно да продължи разговора. — Можете да ме придружите и да се запознаете с него. Така ще ви бъде по-лесно да вземете решение.

Теса изведнъж се почувства неудобно заради колебанието си. Какво от това, че не е особено очарована от бащата? Тя ще се грижи за сина.

— Чудесно — съгласи се тя. — Училището далече ли е?

— На няколко минути с кола. Искате ли чай?

— Да, благодаря. — Тя се поколеба за миг, преди да добави неуверено: — Да го направя ли аз?

— Мога да сипя вряла вода върху няколко листа — погледна я иронично той и се изправи.

— Аз лично използвам пакетчета. — Кафявите очи отвърнаха на присмеха. — Без захар, моля, и съвсем малко мляко.

Устните му потрепнаха почти незабележимо.

— Ще бъда готов след пет минути — обеща той.

Останала сама в тихата стая, Теса се изправи и огледа заглавията на книгите, подредени на най-близкия рафт. Повечето бяха документални, но нямаше нито един пътепис. Те бяха от другата страна на камината. На някои от тях беше изписано името на Марк Лейланд. Беше чувала за него, разбира се, но никога не беше чела негова книга. Извади пътепис за Карибите и го разлисти, като спираше от време на време да прочете няколко реда. Бе принудена да признае, че е написан доста увлекателно. Описанията му на места и хора извикваха живи картини в съзнанието й.

Все още четеше, когато той се върна с подноса. Без да бърза, тя върна книгата на рафта и седна отново, като го наблюдаваше как налива ароматния чай във фини порцеланови чаши.

— Добавете си мляко — подкани я той и взе чашата си. — Да ви предложа ли бисквити, или сте на диета?

— За щастие имам бърза обмяна на веществата, така че няма за какво да се притеснявам — отговори спокойно тя.

Отпи от горещия чай и без изненада установи, че вкусът му беше също така добър, както и видът му. Несъмнено Марк Лейланд изпълняваше всяка задача, която си поставяше, внимателно, прецизно и винаги успешно. Зачуди се защо го е напуснала жена му, но осъзна, че предположението й е несправедливо. Вероятно е станало точно обратното. Въпреки че в такъв случай е необичайно детето да остане при него. Всъщност и в двата случая е необичайно. Обикновено попечителството се дава на майката.

— Възнамерявате ли да търсите друга икономка? — попита тя.

— Зависи. Рядко се намират добри. — В сивите му очи проблясваше лека насмешка. — Разбрах, че приемате само временни ангажименти. От отговорността ли се страхувате?

— От обвързването — поправи го тя. — Много лесно е да се привържеш и когато дойде време да напуснеш, причиняваш болка и на себе си, и на детето.

— Би трябвало да се омъжите и да имате собствени деца. Така няма да се налага да ги напускате.

— Все едно чувам майка си! — засмя се тя.

— Струва ми се най-доброто разрешение за чувствителна жена като вас.

Засегната от последната реплика, тя отговори остро:

— Не очаквах да защитавате брака като начин на живот, господин Лейланд.

— Защото моят беше разтрогнат ли? — Той сви устни, забелязал лекото й поруменяване. — Не се притеснявайте, не съм чувствителен.

— Съжалявам — промълви Теса.

— Любопитството е присъщо на всяка жена — отвърна студено той. — Когато си отиде, тя доброволно остави Джейсън при мен. Нямаше нужда да се боря за него. Не че не бих го направил. Той е чудесно дете.

— Убедена съм. Сигурно не ви е било лесно.

Той изведнъж се затвори в себе си. Когато отново проговори, гласът му беше съвсем безизразен.

— Трябва да тръгваме. Джейсън започва да се безпокои, ако никой не дойде да го вземе точно на часа.

Теса разбираше прекрасно, че детето, лишено от единия от родителите си, е склонно да се страхува, че ще бъде напълно изоставено. Искаше й се да узнае откога не е виждал майка си, но не се осмеляваше да попита. Очевидно Марк Лейланд вече съжаляваше и за малкото, което й беше казал.

Тя седна до него в сребристосивата кола, паркирана пред входа на къщата, и с удоволствие долови миризмата на кожа. Автомобилът бе съвсем нов. Пътеписите явно му осигуряват добри доходи, особено ако плаща и издръжка на бившата си съпруга. Отново любопитство, смъмри се тя.

Теса изчака в колата, докато той доведе момчето. Проследи ги с поглед, докато приближаваха. Рус и дребен на ръст, Джейсън не приличаше на баща си. Липсваше му обичайната за възрастта жизнерадостност. Той послушно се качи отзад.

— Здравей, Джейсън — обърна се тя и му се усмихна. — Как си?

В блестящите му сини очи се долавяше странна сдържаност.

— Благодаря, добре съм — отговори учтиво той. — Татко каза, че ще живееш с нас.

— Да. — Не погледна към баща му, когато той седна зад волана. Още не бе взела решение, но явно той го бе направил вместо нея. По същество постъпката му означаваше емоционално изнудване. Марк Лейланд беше свикнал да не се съобразява с околните. Но е добре да си отваря очите на четири, защото тя не е слаб противник, когато става дума за волево надмощие. — Трябва да си помислиш какво искаш да правиш или да видиш през лятото.

За момент Джейсън се съсредоточи върху предложението.

— Нямам нищо против — прие накрая той, — стига да не трябва да ходя в пансион през есента.

— Желанията ни невинаги се осъществяват — обади се баща му, без да отделя поглед от пътя. — Някои промени трябва да се приемат.

— Не искам да отида там. — В думите му се усещаше тревога.

Устните на Марк Лейланд леко потрепнаха.

— Ще поговорим.

Теса с мъка потисна желанието си да се намеси. Никакво обвързване, напомни си тя. Ще бъде с Джейсън само няколко кратки седмици. Какво ще стане после не е нейна грижа.

Въпреки всичко й беше жал за момчето. То нямаше вина за положението, в което бе попаднало.

— Ще останеш ли да пием чай? — попита Марк Лейланд, когато стигнаха до къщата. — Джейсън е обядвал в училище, така че ще хапнем нещо леко.

Теса се зачуди как ще се справят през следващите няколко дни. Има ресторанти, разбира се, но те едва ли са най-подходящият вариант за седемгодишно дете. Беше готова да се обзаложи, че ще се задоволяват с каквото намерят в къщата, също както би правил баща й, в случай че остане сам. Ако се съди по вида му, новият й работодател не си угаждаше по отношение на храната. Здрав, слаб и жилав бяха думите, които го описваха най-точно. Според нея беше на около трийсет и три или трийсет и четири, така че едва ли е бил неопитен, когато се е оженил. Разбира се, възможно е Джейсън да се е появил на бял свят няколко години по-късно. Може дори да не е бил планиран — нежелан от майка си, ако не и от баща си. Това би обяснило доста неща.

Изведнъж осъзна, че той все още чака отговор, вперил изпитателен поглед в очите й.

— Благодаря, с удоволствие. Само че този път аз ще играя ролята на домакиня. Щом ще работя за вас, все някога трябва да започна.

— Ако наистина мислите така, може да се нанесете веднага — каза той. — Ще имате време да се ориентирате, преди да приключи училището, а аз ще мога да излизам. Утре ще обядвам с издателя си. Вероятно ще ми е трудно да се измъкна навреме, за да успея да взема Джейсън от училище.

Момчето вече беше излязло от колата и чакаше търпеливо на прага. Докато го гледаше, Теса си даде сметка, че вече се е привързала към него. Лора ще трябва да забавлява сама госта си.

— Защо не? — каза бавно тя, като чувстваше странна вътрешна съпротива. — Ще бъда тук преди обяд.

— А защо не още довечера? — отвърна той. — Можем да отидем до вас и да вземем багажа ви.

— Трябва да уредя доста неща — възрази тя. — Върнах се от последната си работа едва преди няколко дни.

— Сама ли живеете?

— Не. — При този методичен разпит се почувства задължена да добави: — Плащам нищожен наем на съквартирантката си, когато не съм там, а иначе делим наполовина. Така е удобно и за двете. В момента тя отсъства.

— Тогава какъв е проблемът? Аз ще платя наема ви, извън заплатата, разбира се.

— Нямах това предвид. Трябва да отменя поръчките за вестниците, за млякото, да приготвя багажа си.

— Можете да си отидете в края на седмицата и да свършите повечето неща — настоя решително новият й работодател. — Необходима сте ми сега.

Почукването на страничния прозорец прекъсна отговора й. Джейсън беше дошъл до колата да провери защо се бавят и надничаше с любопитно изражение.

— Идваш ли, татко?

Мъжът отвори вратата.

— И двамата идваме. Госпожица Кадман ще пие чай с нас.

— Теса — поправи го тя, след като излезе от колата и погледна към тях. — Наричайте ме Теса.

— Най-добре е напълно да се освободим от формалностите. Казвам се Марк — усмихна се той, доволен, че е спечелил битката. — Да влезем.

Името му подхожда, помисли си тя без никаква връзка, докато вървеше след бащата и сина. Сега й се струваше по-висок от преди, с широки рамене и тесен таз. Косата му беше гъста и леко къдрава. Привлекателен мъж, за тези, които харесваха добре подстриганите и безличните.

След като пое сакото й, той й предостави без никакви възражения чудесно обзаведената кухня. Хладилникът беше пълен, а килерът изобилстваше от сушени храни. Джейсън се появи, когато тя вече размишляваше върху възможностите, и започна да я наблюдава как разглежда из шкафовете.

— Имаш ли някакви особени предпочитания? — попита го Теса, без да се обръща.

— Мразя грах — заяви той.

— Добре, няма да ядем грах. А какво обичаш?

— Чили с месо. — Красивото му лице се озари от усмивка.

— Наистина? И аз. А баща ти?

— Той винаги казва, че не трябва да обръщам голямо внимание на храната. — Сините му очи проблеснаха дяволито.

— Така ли? — усмихна му се заговорнически тя. — Тогава ще сготвя каквото ние харесваме.

— Обикновено ядем само сандвичи — сподели Джейсън. — Във всеки случай откакто напусна госпожа Кайвтън.

— Надявам се, скоро ще имате нова икономка.

— Не зная. — Точно в този момент, когато лицето му внезапно помръкна, той заприлича донякъде на баща си. „Чудесно дете“ — беше казал Марк за сина си. Засега не виждаше причина да оспорва тази преценка. Беше от децата, които лесно спечелват сърцето ти.

Джейсън отново изчезна, докато Теса размразяваше каймата. Сигурно за да предупреди баща си за кулинарните наслади, които предстояха, помисли си тя. Може би чилито не е идеалното блюдо към чая, но за нея беше най-важно момчето да е доволно. Усещаше, че подобни угощения не бяха често явление за него.

До кухнята имаше доста голяма трапезария. Теса сервира на кръглата маса под прозореца. Павираният двор навън беше отрупан с цветя и избуяли растения. Няма много пространство за игра за момчето, помисли си тя. Нито пък простор за въображението. Той има нужда от дървета, по които да се катери, от поточета, дори от парче своя собствена земя, която да обработва. Като писател Марк Лейланд може да работи навсякъде. Защо се е затворил в големия град? Добри училища има и в Съри, и в Кент.

Джейсън се беше изтегнал на пода на голямата и приятна гостна и гледаше телевизия. Каза й, че баща му е в кабинета. Теса почука на полуотворената врата и надникна в очакване на отговор на поканата си:

— Вечерята е готова.

Марк вдигна поглед от бюрото, където работеше. За момент изглеждаше почти озадачен, сякаш беше забравил за присъствието й в къщата, след това изражението му се промени.

— Мислех, че ще пием чай.

— Времето е по-подходящо за вечеря — отвърна меко тя. — Хайде, побързай, за да не изстине.

Джейсън вече беше седнал на масата, когато тя влезе с отрупаната масичка за сервиране. Марк я последва и седна до сина си, а Теса им приготви обилни порции ориз и чили.

— Господи — изненадано възкликна Марк, съзрял чинията пред себе си.

Теса и Джейсън се спогледаха.

— Не обичаш ли чили?

— Не мога… — Той вдигна поглед към грейналото лице на сина си и се насили да се усмихне, когато разбра какво става. — Сам попаднах в клопката си — промърмори той, а после се обърна към Теса с доста по-рязък тон. — Това е чисто разглезване.

— Зная. — Нямаше намерение да се предава. — Малко разглезване от време на време не вреди.

Присвитите сини очи я наблюдаваха.

— На това ли ви учеха в института, ако въобще си го посещавала?

— И на двата въпроса отговорът е утвърдителен. — Тя подаде чинията на Джейсън и седна.

Момчето ядеше с охота, но маниерите му бяха безукорни. Баща му опита предпазливо храната и погледна изненадано Теса.

— Много е вкусно! Не е прекалено горещо.

Нахвърли се така лакомо, че сандвичите към чая едва ли биха го задоволили. Теса дори съжаляваше, че не сготви двойно по-голямо количество.

— Не съм направила пудинг — каза иронично тя, след като чиниите бяха изпразнени, — но забелязах, че във фризера има сладолед, а не липсват и компоти, ако ви харесва такъв десерт.

— Чудесно! — ентусиазирано извика Джейсън.

Марк пожела кафе. Изпиха го на двора, след като Теса зареди миялната машина.

— Никога не съм ял по-вкусно чили — призна мъжът, успокоен от топлината на вечерното слънце и от уханието на цветята наоколо. — Джейсън поне няма да гладува през следващите няколко седмици. Да бъдеш и баща, и майка на седемгодишно момче не е лесна работа.

— Напускането на икономката вероятно ви е създало доста неприятности — изрази съчувствието си Теса.

— Тя имаше семейни проблеми. Те бяха причината да се откаже от работата.

Ако наистина възнамерява да изпрати Джейсън в пансион, сигурно ще си спести и трудностите около търсенето на нова икономка, като се премести в къща, по-лесна за поддържане, мина й през ума.

— Ако искаме да отидем до нас и да се върнем, преди да дойде време Джейсън да си ляга, може би трябва да тръгваме?

— Веднъж може да си легне и по-късно по изключение.

— И все пак… — твърдо беше решила да не му позволи да наложи волята си — … предпочитам да свърша тази работа по-скоро.

Почувства погледа му върху себе си, докато ставаше. Когато проговори, тонът му беше измамно нежен:

— Нямам нужда от възпитателка.

Нейният глас беше също така спокоен:

— А аз всъщност нямам нужда от ангажимент точно сега.

— Заплашваш, че ще се откажеш?

— Не, освен ако не направиш работата ми за теб невъзможна. Ти предложи да се нанеса днес — добави тя, преди той да успее да се обади. — Аз бих предпочела да изчакам до утре.

— Разбирам — безизразно рече той и се изправи. — Ще повикам Джейсън.

Не се цупи, искаше да му каже Теса, но „цупя се“ не беше точната дума. Марк Лейланд беше свикнал да командва вкъщи, а без съмнение с нея нямаше да му е лесно да се справи. Вече беше започнала и не смяташе да се отказва. Независимо дали той я приема, или не.

Втора глава

Беше почти седем и трийсет, когато стигнаха до апартамента й. Не можеше да ги остави да я чакат в колата, докато се приготви и затова ги покани да се качат с нея.

— Чувствайте се като у дома си — въведе ги тя в малкото преддверие и отвори вратата към всекидневната. — Няма да се бавя.

Спалнята беше голяма и прохладна. Теса отвори куфара, който беше разопаковала едва преди няколко дни. Ще вземе само каквото й трябва, за да изкара тази седмица, после ще се върне за останалото.

Марк прелистваше книга, когато тя влезе, а Джейсън се забавляваше с играчките, подредени върху малка масичка, които съквартирантката й Барбара колекционираше.

— Много ми харесва — заяви той. — Можем ли да си купим и ние, татко?

— Може ли да си купим и ние — поправи го баща му, докато затваряше книгата. — А отговорът е не. Тя не служи за нищо.

— Предназначена е да успокоява — каза тихо Теса и усети ироничния му поглед.

— И успява ли?

— Не зная — призна тя. — Аз съм винаги спокойна.

— Винаги? — Иронията беше още по-явна. — Ти си от малцината щастливци.

Бях, помисли си на свой ред иронично Теса. В момента беше напрегната, и то без причина. Какво в този мъж я изнервяше?

— Готова ли си? — попита той.

— Само да напиша бележка на Барбара. Тя трябва да се върне в петък. И да оставя съобщение за млекаря. На вестникаря може да се обадя и утре.

Марк занесе куфара й до колата и го сложи в багажника. За случайния минувач може би изглеждаме като семейство, заминаващо за уикенда, помисли си Теса, докато бащата на Джейсън се настаняваше до нея. Не че би се омъжила за Марк Лейланд. В никакъв случай!

Джейсън заспа по пътя.

— Бързо в леглото — подкани го Теса, когато влязоха в къщата. — Ще приготвя банята, докато се съблечеш. Само ми покажи къде е. — После се обърна към Марк: — Ако свалиш куфара и го оставиш в хола, ще го кача сама в стаята си, като свърша.

— Мога и аз да го занеса — отправи се той към стълбите. — Ще те настаня в спалнята до стаята на Джейсън и ще ползвате една и съща баня.

Тя го последва нагоре, а Джейсън вървеше между тях. По средата на широката площадка Марк отвори вратата вдясно.

— Ето твоята стая. Джейсън е в следващата, а до нея е банята. Тук настаняваме неочаквани гости, затова винаги е добре подредена. Ще намериш всичко, което ти трябва. — Сивите му очи се отместиха от нея към сина му, който сънено стоеше на прага. — Мисля, че може да пропуснем банята тази вечер.

— Както кажеш. — Теса не възнамеряваше да оспорва решението му. Усмихна се на детето. — Ще дойда да те завия, щом се приготвиш.

Джейсън изглеждаше заинтригуван.

— Добре — каза той. — Лека нощ, татко!

— Лека нощ! — Марк не приближи до него. След като момчето влезе, той се обърна хладно към Теса:

— Не го глези. На седем години е, не на три. Едва ли има нужда от завиване.

— Така се казва — отговори тя в същия тон. — Само ще вляза да му пожелая лека нощ.

— Защо не му пожела още тук?

— Както ти го направи? — Тя поклати глава. — Не е толкова голям, че да не може да го целунеш за лека нощ, особено ако си му баща. Няма да го разглезиш, като му покажеш обичта си.

— С нас си не повече от шест часа. Смяташ ли, че е достатъчно дълго, за да изразяваш некомпетентни мнения?

— Трябваше ми не повече от час, за да забележа, че се опитваш да го накараш да порасне колкото може по-бързо. Разбирам положението ти. Вече казах, че сигурно не ти е било лесно. — За миг се поколеба дали да продължи. — От колко време е без майка?

— Четири години.

— И не я е виждал оттогава?

Строгите устни потрепнаха.

— Ако изобщо имаше някакви чувства към него, мислиш ли, че щеше да го изостави?

— Донякъде зависи от причините й да си тръгне — каза безпристрастно Теса.

Очите му бяха ледени.

— Семейната история от първостепенна важност ли е за работата ти?

— Не, но ми помага да се ориентирам в ситуацията, пред която съм изправена. Извинявай, ако ти се струва, че се намесвам в личния ти живот. Просто съм загрижена за Джейсън.

— Ще бъдеш с него само няколко седмици — натърти Марк. — А и доколкото си спомням, каза, че се стремиш да не се обвързваш.

Прав е, призна Теса. Нарушаваше едно от неписаните си правила, просто защото този ангажимент се оказа по-различен от другите, които беше поемала досега. Чувстваше се свързана с Джейсън, готова да защитава правата му. Беше сигурна, че баща му го обича, но явно няма представа за нуждите му. Ако не друго, през следващите седмици може да му помогне да промени отношението си. Пансионът не е решение. На Джейсън са му необходими топлината и сигурността на изпълнен с обич дом. Марк би трябвало да се ожени отново, и то скоро.

— Да, така е.

— Тогава спазвай принципите си. — Той се отправи към кабинета със сурово изражение. — Аз имам работа.

— Да ти донеса ли нещо топло за пиене по-късно? — осмели се да попита тя и се скова от подигравателния му поглед.

— Мога да си взема сам. Не мисля, че трябва да обслужваш и двама ни изцяло.

Искаше й се да му отвърне, но се въздържа. Нищо няма да спечели от подобно детинско държане.

Останала сама в стаята, тя намери време да я разгледа набързо, но подробно. Беше принудена да признае, че няма какво повече да се желае по отношение на удобствата. Лакираните чамови мебели излъчваха топлина. В тъканите и по стените се преливаха всички есенни цветове. На пода бе постлан дебел златистокафяв килим.

Джейсън беше вече в леглото, когато тя надникна през вратата. Книжките и играчките бяха наредени на рафтове по стените. Има всичко, което може да се купи, прецени бързо Теса. Също вид разглезване, но някак бездушно.

— Стаята ти е много подредена — рече Теса, докато приближаваше към леглото му.

— Ако прибирам всяко нещо, преди да взема следващото, не е трудно — отговори той, сякаш повтаряше добре научен урок. — Ще ме завиеш ли?

— Ей сега — каза колебливо тя. — Искаш ли най-напред да ти почета малко?

В сините му очи се прокрадна негодувание.

— Аз мога да чета.

— Сигурна съм, че четеш много добре — съгласи се Теса, — но понякога е по-приятно да лежиш и да слушаш. — Тя погледна към най-близката полица. — Какво ще кажеш за „Вятърът във върбите“? Аз я харесвам.

— Добре. — Отстъпваше й, личеше си по израза му. — Но, моля те, тази част, в която Плъхчето и Къртицата се загубват в дивата гора и намират къщата на господин Язовец.

— Цялата книга ли си чел?

— Не всички думи — каза съвсем сериозно той. — Някои са много дълги. — После добави поверително: — Жабчето ми харесва най-много.

— И на мен — призна Теса.

Тя чете почти десет минути, възхитена от вниманието, с което Джейсън я слушаше. Усети момента, когато очите му започнаха да натежават, но продължи да чете, докато се убеди, че е заспал.

Затвори тихо книгата, сложи я настрана, после импулсивно се наведе да целуне нежната бузка.

Децата на семейство Ренолдс, при които работеше доскоро, я побъркваха с лудориите си и не й беше трудно да ги остави. Джейсън беше съвсем различен. Вече бе покорил сърцето й.

Вратата на кабинета беше затворена, когато Теса слезе. Бе едва десет часа и тъкмо се здрачаваше. Теса поседя малко на двора, наслаждавайки се на спокойствието на вечерта, после си приготви питие и сандвич в кухнята. Към единайсет, когато най-накрая реши да си легне, вратата все още беше плътно затворена. Така да бъде, помисли си тя.

Едва беше заспала и се събуди от плача в съседната стая. Джейсън седеше в леглото. Тъмните очи на слабото му личице бяха широко отворени.

— Лош сън ли сънува? — успокои го Теса, като махна с ръка влажната коса от челото му. — Няма нищо, миличък, свърши вече.

— Не искам да отида в пансион! — Гласът му трепереше, като че ли след малко щеше да се разплаче. — Мразя го!

— Как може да знаеш, че го мразиш, след като не си бил там? — попита баща му от вратата. — Даваш прекалено голяма свобода на въображението си.

Очите на сина му все още бяха уплашени.

— Ще ме изпратиш ли в пансион, татко?

— Зависи — дойде след известно колебание отговорът. — Във всеки случай на теб ще ти хареса веднага щом отидеш. Ще имаш много приятели, с които да си играеш. — Тонът му стана отново властен. — Хайде, лягай и заспивай. Няма смисъл да се безпокоиш за нещо, което още не се е случило.

Джейсън утихна послушно в леглото. Теса дръпна завивката му нагоре, потискайки порива да му прошепне нещо успокояващо в ухото. Марк Лейланд беше безчувствен човек. Бе готова да му го каже в лицето, но нямаше право да накърнява авторитета му пред детето.

Марк изчака с ръка на бравата, докато Теса излезе от стаята, и затвори демонстративно след нея. Сигурно е бил в банята, досети се тя, като се обърна към него. Беше загърнат с хавлия. Сивите му очи я гледаха хладно.

— Искаш да ми кажеш нещо?

Не виждаше смисъл да отрича.

— Намирам отношението ти доста коравосърдечно. Едва ли идеалният вариант е икономката да замества майката, но поне има известна сигурност в познатата обстановка. Можеш напълно да подкопаеш доверието му, като му наложиш нещо, което явно е против волята му!

След кратко колебание той отговори хладно:

— Мисля, че трябва да поговорим. Искаш ли да слезем в кабинета, където Джейсън няма да ни чува?

Теса прехапа устни. Той наистина имаше право. Затворената врата не можеше да бъде пречка за наострените детски уши. Въпреки всичко нямаше намерение да отстъпва от позицията си. Очевидно бе, че Джейсън се нуждае от някой, който да се бори за правата му.

За миг тя съжали без никаква връзка, че щампованият й памучен халат беше по-скоро практичен, отколкото хубав. Марк вървеше плътно зад нея, докато слизаха към долния етаж. Ръката му натисна ключа на лампата в хола в мига, когато и Теса го напипа. От допира, макар и кратък, цялата й ръка потръпна като от лек токов удар. Статично електричество, помисли си тя. Познатото статично електричество. Не може да бъде нещо друго. Той посочи кабинета и влезе след нея.

— Значи ти не одобряваш пансионите — каза той с равен тон. — Имаш ли някаква сериозна причина?

— Не съм казала, че не ги одобрявам. По принцип нямам нищо против тях. Просто не вярвам, че са подходящи за Джейсън. Поне засега.

Той се облегна на бюрото и впери поглед в нея.

— По всяка вероятност обучението ти е включвало и психология.

— Едва ли е необходимо да имаш диплома, за да разбереш очевидното. — Нямаше да допусне сарказмът да я пречупи.

— Искаш да кажеш, че не мисля доброто на сина си? — намръщи се той.

— Може би не обръщаш достатъчно внимание на емоционалните му потребности. Няма да стане по-мъжествен по този начин.

— Така ли? — Сивите му очи проблеснаха присмехулно. — Работата ми е свързана с много пътуване. Не мога да го вземам със себе си, а не вярвам да успея да намеря скоро друга госпожа Кайвтън, така че какво би предложила ти?

— Би трябвало да се ожениш повторно.

— Имаш ли някого предвид? — Веждите му потрепнаха.

Теса се престори, че не забелязва насмешката и отвърна на погледа му.

— Не, разбира се. Но не вярвам да си станал женомразец.

— Не, не съм. От друга страна, не познавам жена, която да е готова веднага да влезе в ролята на майка на седемгодишно момче.

Което не означаваше непременно, че не е размислял върху възможността за повторен брак, предположи Теса.

— Трудно положение — съгласи се тя. — Но все пак мисля, че щастието на Джейсън е най-важно.

Критичният му поглед се задържа дълго върху лицето й, без да пропусне нито една подробност. Външно съвсем спокойна, Теса почувства как пулсът й се ускори, а стомахът й се сви болезнено.

— Не си последователна — отбеляза той. — Каза, че не обичаш да се обвързваш.

— На Емерсън ли бяха думите „последователността е злият дух на незначителните умове“? — сви тя едва забележимо рамене.

— За всеки случай може да се намери подходящ цитат — отвърна язвително той, — но ти не отговори на въпроса ми. Защо Джейсън се радва на специален интерес?

— Може би изпитвам съчувствие към невинните жертви на развода. Децата винаги страдат най-много!

— Само че в този случай Джейсън почти не си спомня майка си. — Тонът му беше спокоен, но подчертано непреклонен и издаваше сдържан гняв. — Родителите ти да не са разведени?

— Не, не са. Преди пет години празнуваха сребърна сватба.

— Имали са късмет.

— Не е само късмет. Те са изградили щастието си. Малко са браковете, при които няма проблеми.

— Сега вече определено не се позоваваш на Емерсън. Понатрупай малко собствен опит и тогава говори!

— Ако се омъжа — отговори заядливо тя, — то ще е за човек, когото не само познавам достатъчно добре, за да му вярвам, но и когото уважавам!

— Любовта няма ли значение?

— Тя е в основата на всичко.

— Невинаги. Може да познаваш и да уважаваш, без да обичаш. И обратното, може да обичаш, без да изпитваш някакви по-дълбоки чувства.

— Имаш предвид страст, нали? — Тонът й беше хаплив. — Само мъжете могат да смесват така нещата.

— Изследване ли си правила по въпроса?

Този път тя не устоя на погледа му и сведе очи.

— Не е необходимо.

— Така е. Достатъчно е само да притежаваш малко цинизъм. — Той рязко се изправи. — По-добре да си лягаме. Разделени, разбира се, ако предполагаш, че и ти би могла да бъдеш обект на страстта ми.

— Не бих си го и помислила. Аз съм толкова далече от твоя тип жена, колкото и ти от моя идеал за мъж!

— Сега поне проявяваш известна проницателност — добави сурово той. — Ако не беше невъзможно да намеря някой на твое място за толкова кратко време, бих те освободил още утре сутринта. Мога да се оправя и без некомпетентната ти критика.

Теса вирна брадичка.

— Да реша вместо теб, ако желаеш.

— Ако наистина си толкова загрижена за доброто на Джейсън, колкото твърдиш, заплахата ти е безсмислена. — Той поспря за момент, вбесяващ с хладното си самообладание. — Ще изляза доста рано и може би няма да се видим до вечерта. Така и двамата ще имаме време да се примирим с мисълта за компромис. Все пак става дума само за няколко седмици. Мисля, че ще успеем да се справим с положението.

Той сигурно би успял, но аз — едва ли, помисли си Теса. В едно беше прав. Тя не можеше да изостави Джейсън.

Марк вече излизаше от стаята и тя го последва бавно. Ще издържа до края, зарече се Теса. Нямам друг избор.

През следващите дни имаше достатъчно време да свикне с къщата и обстановката. Обикновено Марк не беше у дома, което я улесняваше още повече.

Малкото пъти, когато оставаха насаме, и двамата се стремяха да водят непринудени разговори, в които да не засягат нищо лично.

Приятелството й с Джейсън бързо се задълбочаваше. Знаеше, че раздялата ще й причини голяма болка през есента, но не можеше да остане безчувствена. За щастие, децата забравяха бързо. Ще му липсва, когато си отиде, но след няколко седмици едва ли ще си спомня за нея.

Във вторник Теса посети родителите си заедно с Джейсън.

Майка й беше очарована от момчето и прояви почти клюкарско любопитство по отношение на бащата.

— Чела съм книгите му, разбира се — заяви тя. — Знаеш колко много обичам да пътувам. Вдовец е, нали?

Теса въздъхна, защото осъзна нереалистичността на твърдото си намерение да не споделя нищо извън общоизвестните факти за новия си работодател.

— Разведен е.

— О-о? — В първия миг Елизабет Кадман изглеждаше разочарована, после се окопити. — Е, в днешно време разводът вече не е нещо позорно, без значение чия е вината.

— Тя го е напуснала — почувства се задължена да уточни и веднага се ядоса на себе си, защото прозвуча така, сякаш го защитаваше. — Както и да е, няма някакво особено значение, освен за Джейсън.

Той беше отишъл на разходка с баща й и кучето им. Като го видя как подтичва с каишка в ръка и весело бърбори, тя предпазливо се поздрави, че е успяла да се пребори със сдържаността му на „единствено дете“. Основният му проблем беше чувството му за самота. Имаше нужда от общуване. В пансиона би могъл да бъде заобиколен непрекъснато от приятели. Може би идеята наистина беше добра.

Да, но няма да е същото като семейство и дом, разбунтува се друга част от съзнанието й. Прекалено дълго е бил подхвърлян на грижите на други хора. Необходима му е стабилна среда. Време е Марк да си потърси нова съпруга.

— Той е много привлекателен мъж, нали? — попита майка й с прекалено небрежен тон и я върна рязко към действителността.

— Откъде знаеш?

— Беше сниман на обложката на последната му книга. В началото на трийсетте е.

— О, издаваща любопитни факти снимка.

Госпожа Кадман не обърна внимание на сарказма.

— Не, отдолу беше написано. Трябва да е бил доста млад, когато са се оженили. Откога е разведен?

Теса сподави въздишката си. Повече от очевидно беше какво целяха всички тези въпроси.

— Достатъчно дълго, за да свикне с ергенския живот — каза тя. — Така че изобщо не мисли за него като за вероятен кандидат. Не търся отчаяно съпруг.

Майка й не изглеждаше убедена.

— Аз вече имах Лора и бях бременна с теб, когато бях на двайсет и четири. — Тя раздразнено разглеждаше дъщеря си. — Не полагаш достатъчно грижи за себе си. Защо не си подстрижеш косата? И използвай малко повече грим…

— И пак няма да изглеждам като теб и Лора — прекъсна я спокойно Теса. Отдавна съзнаваше недостатъците си и те не й причиняваха болка. Направи още един опит, въпреки че разбираше безполезността му. — Мамо, много жени изобщо не се омъжват и все пак водят пълноценен живот.

— Това ли искаш?

— Не, но съм готова да го приема, ако трябва.

— Но аз само се опитвам да ти кажа, че не трябва. Ти би била чудесна съпруга и майка.

— И все пак ще липсва нещо — поклати глава Теса. — Ти си имала късмет. Срещнала си татко. Мъжете като него не са много.

Кадифените очи, които и двете сестри бяха наследили от майка си, се разнежиха от спомени.

— Може би е така. Но Лора имаше късмет с Роджър.

Теса си представи красивия си зет и беше принудена да се съгласи. Той вероятно си бе поживял на младини, но сега, на трийсет и две, бе напълно отдаден на семейството си.

— Както и да е, през следващите няколко седмици ще бъдете заедно — заключи Елизабет.

Макар и не в пълна хармония, помисли си сухо Теса. Ако се съди по днешната посетителка, Марк харесваше руси и красиви жени, което означаваше, че надали би могла да разчита на нещо, дори да таеше надежди.

Когато отвори вратата, изражението на очарователното лице издаваше, че непознатата е изненадана от присъствието на Теса.

— Вие ли сте новата икономка? — попита остро жената, след като разбра, че господин Лейланд не е у дома. — Много сте млада!

На каква възраст според нея трябва да бъде икономката, зачуди се Теса.

— Аз съм детегледачката — каза тя. — Да предам ли нещо на господин Лейланд?

— По-добре да му оставя бележка — отговори гостенката и прекрачи уверено прага. — Няколко дни ще отсъствам от града и той няма да може да се свърже с мен. О, тук ухае на кафе. Не бих отказала една чашка.

Във всеки случай не идва за първи път, заключи Теса, когато жената се запъти към кабинета.

Джейсън играеше в стаята си. Дано новодошлата си тръгне веднага след като си изпие кафето. Иначе ще закъснеят за обяд. Десет и трийсет сутринта беше необичайно време за посещение.

Дамата седеше на бюрото и пишеше бележката, когато Теса влезе.

— Ще я оставя тук, за да съм сигурна, че ще я види — заяви тя, докато сгъваше листа. — Тази чаша ли е за мен?

Теса й занесе кафето до бюрото и потисна желанието си да я постави на място. На около двайсет и осем години е, прецени тя, и е много нервна.

— Значи вие ще се грижите за Джейсън? — Тя се облегна на стола. — Постоянно ли?

— Всъщност не. Само през лятото.

— Разбирам! — В светлосините очи проблесна задоволство. — Надявам се, разбирате, че господин Лейланд се нуждае от тишина и спокойствие, когато пише.

— Ще ги има — увери я Теса. — Ще занимавам Джейсън през цялото време.

— Много добре. Децата винаги разсейват.

Теса потисна язвителната си реплика. Искаше й се жената да си тръгне по-бързо.

Джейсън се показа на вратата. Изражението му внезапно се промени, когато видя посетителката. Стори й се, че за миг видя паника в очите му. После те потъмняха и станаха безизразни.

— Здравей, Джейсън — усмихна се лицемерно другата жена. — Надявам се, ще бъдеш послушен през лятото, докато баща ти пише.

— Разбира се, госпожо Хамънд. — Гласът му беше равен, той вече не беше детето, което беше опознала и обикнала през последната седмица. — Татко тук ли е?

— Не, отбих се да му оставя бележка. — Тя допи кафето си и се изправи. Обърна се хладно към Теса: — Ще му я предадете, нали? Не е необходимо да ме изпращате. Знам пътя.

Когато мина край Джейсън, тя го погали по главата, което накара момчето инстинктивно да се отдръпне, но тя или не забеляза движението му, или съзнателно не му обърна внимание.

— До скоро — каза тя и Теса се зачуди дали само на нея тези думи й прозвучаха като смътна заплаха.

Като си припомняше сега срещата, тя отново изпита същата силна антипатия. Джейсън й каза само, че посетителката е приятелка на баща му. А Теса не искаше да го измъчва повече. Каквито и да бяха отношенията им, те не я засягаха. Бе загрижена единствено за Джейсън, защото беше очевидно, че той не харесва госпожа Хамънд.

Марк не беше у дома, когато се върнаха към шест и половина. На мивката имаше чаша с утайка от кафе, значи бе идвал и после отново бе излязъл. Не беше оставил съобщение кога ще се върне.

— Мислиш ли, че татко пак е заминал? — попита тъжно Джейсън, когато си лягаше.

— Не, сигурна съм, че не е, щом не ни е предупредил — усмихна му се утешително тя. — Утре сутринта ще го видиш.

Той се успокои и се сгуши в леглото с лека въздишка.

— Лека нощ, Теса.

— Приятни сънища — отвърна тихо тя.

Вече си беше легнала, но още беше будна, когато към един часа чу звънеца. Облече памучния халат, слезе тихо по стълбите, отвори предпазливо вратата и видя Марк на прага.

— Забравих си ключа — каза той. — Извинявай, че те вдигнах.

Ако се беше прибрал по-рано, нямаше да е необходимо да ставам, понечи да му каже, но си замълча.

— Добре ли прекара вечерта? — попита, когато той влезе.

— Чудесно. Бях тук към пет часа. Кога се върнахте?

— В шест и половина. Пихме чай при родителите ми, а вечеряхме тук.

— Много мило от твоя страна да го вземеш със себе си. Той сигурно вече спи.

— Да, от четири часа или повече.

Тя мина покрай него, за да заключи вратата и когато се обърна, той все още стоеше на същото място на сантиметри от нея. Беше облечен в тъмносин костюм, яката на бялата му копринена риза беше разкопчана, вратовръзката — разхлабена. Бил е с приятелка, но не гостенката от сутринта, защото тя беше извън града. Усети миризма на уиски в дъха му.

— С кола ли се върна? — попита Теса, като се надяваше той да се отмести и да я пусне да мине.

Сивите му очи проблеснаха присмехулно.

— Не съм си дошъл пеша.

— Можеха да те спрат и да те проверят за алкохол!

— В таксито? Оставих колата в сервиза за поправка.

Тя прехапа устни, защото осъзна, че й се подиграваше.

— Всичко е наред тогава. Отивам да си легна.

Той не помръдна от мястото си.

— Не можеш да излезеш от ролята на детегледачка, нали? — В гласа му прозвуча същата оскърбителна нотка. — Време е някой да ти покаже разликата между малките момчета и възрастните мъже.

Сграбчи я в прегръдката си, без Теса да има време да се съпротивлява. Устните му бяха настойчиви и покоряващи. Усети как сърцето й бясно блъска в гърдите. Опита да го отблъсне, но той беше прекалено силен. Мъжът разхлаби хватката си и с жестока наслада се взря в пламналото й лице.

— Достатъчно ли беше?

— Никак не си забавен! — възмутено рече Теса. — Пусни ме да мина!

— Разбира се. — Направи й път с демонстративен жест. — Поученията бяха дотук.

Беше доволна, че не тръгна веднага след нея по стълбите. Устните й бяха подути, едва се държеше на краката си. Когато стигна до стаята си, затвори вратата и се облегна на нея, ядосана на себе си, защото не можеше да отрече, че целувката я беше развълнувала. Казват, че алкохолът изважда наяве истинската същност на човека. Наистина тази вечер той беше по-различен. Но така я объркваше още повече, отколкото преди.

Искаше й се никога да не беше срещала Марк Лейланд и сина му. С тях двамата губеше самообладание.

Трета глава

Теса и Джейсън вече закусваха, когато Марк се появи. Ако има махмурлук тази сутрин, да се сърди на себе си, помисли си тя, когато той си наля чисто кафе. Най-много я дразнеше мисълта, че вероятно не само явното му желание да я разтърси, но и чувствата, породени от присъствието на друга жена, го бяха подтикнали да я целуне снощи. Изглежда дори не си спомняше вече. Но беше сигурна, че няма да се повтори!

— Какви са плановете ви за тази сутрин? — попита неочаквано той. Въпросът беше отправен към Теса, но Джейсън отговори.

— Ще ходим в зоологическата градина!

— Времето е много подходящо. Може и аз да дойда с вас.

— Ще дойдеш ли, татко? — възторжено попита момчето. — Ще бъде чудесно! Нали, Теса?

— Чудесно — повтори тя и добави хладно: — Искаш ли нещо за закуска?

— Ще изпия още едно кафе и бих хапнал малко препечени филийки, но…

— … мога да се обслужа сам — довърши иронично тя от негово име. — Беше само жест на учтивост, а не опит за спечелване.

— Май винаги имаш хапливи отговори на разположение.

— Старая се. — Беше решена по никакъв начин да не се оставя да бъде отново победена от този мъж. — Джейсън за пръв път ще ходи в зоологическата градина. — Беше по-скоро обвинение, отколкото констатация. — А ти откога не си бил там?

— Може би ходих за последен път преди около двайсет и пет години. — Изглеждаше спокоен, но устните му трепнаха леко. — Ти сигурно си редовна посетителка?

— Всъщност не — призна Теса. Вече съжаляваше, че се заяжда в момент, когато той поне полага някакви усилия да задоволи желанията на сина си. — Не работя често близо до Лондон. Бихме могли да обядваме там и да останем цял ден, освен ако не си зает следобед…

— Свободен съм. Нямам неотложна работа. Смятам да започна да пиша утре, така че днес е последният ми свободен ден за доста време напред.

— В такъв случай може би предпочиташ да отидеш сам с Джейсън — предложи тя и не знаеше дали да се радва, или не, когато детето категорично се възпротиви.

— Трябва и ти да дойдеш, Теса!

— Изглежда идеята ти се отхвърля — усмихна се Марк.

— Отивам да намеря фотоапарата си — заяви щастливо Джейсън и се измъкна от мястото си. — Няма да тръгнете без мен, нали?

— Ще тръгнем най-рано след час — увери го Теса. След като момчето излезе, тя си намери работа около тостера, защото съзнаваше, че е отново насаме с Марк.

— Дължа ти извинение за снощи — изненада я той след малко. — Ала не можеш да отречеш, че си го търсеше с поведението си на Мери Попинс.

— Мери Попинс сигурно щеше да те превърне обратно в жаба — отвърна тя, засегната от намека.

— Значи сега съм принц? Благодаря!

Срещна погледа му и почувства как стомахът й се свива.

— Извинението ти е прието — заяви тя с хладно достойнство. — Да го забравим, съгласен ли си?

— Не е толкова лесно. Чувствам се задължен да ти се извиня за волността, което обаче не значи, че не ми беше приятно, когато те целувах.

— Вероятно ме бъркаш с някоя друга.

— Имаш предвид, че всички жени са еднакви? — Той поклати глава. — Не е така.

— Толкова голям опит ли имаш?

— Достатъчен, за да разбера, че не си толкова неподатлива на човешките слабости, колкото изглеждаш.

— Тук съм, за да се грижа за сина ти — заяви хладно Теса. — Снощи ти беше пил и затова…

Подигравателното свиване на устните му я накара да замълчи.

— Само ти можеш да кажеш пил, вместо пиян. Но не бях пиян. Може би само неблагоразумен.

— Значи да целуваш домашните си помощници противоречи на нравствените ти принципи? — Тя вдигна глава, очите й блестяха. Сърдеше се и на него, и на себе си, защото му беше позволила да я смути. — Не се притеснявайте, господин Лейланд. Не съм си въобразила нищо от моментната ви слабост.

— Звучи успокоително. — Изглежда не се трогна от сарказма. — Не обичам да оставям погрешно впечатление.

Теса пое дълбоко и бавно въздух и опита да възвърне самообладанието си. Като начало може да смени темата.

— Надявам се, видял си бележката на госпожа Хамънд?

Изражението му остана непроницаемо.

— Видях я. Добре, че те е намерила, преди да излезеш. Всъщност казва се Фиона и е посредник при сделки с недвижими имоти.

— За своя сметка ли работи? — погледна го Теса.

— Бившият й съпруг е собственик на фирмата. Тя ръководи отдела за по-големи продажби. Следи за подходящ имот за мен.

— Значи мислиш да смениш къщата?

— Ако намеря нещо добро. Тази е много голяма.

При днешните цени би трябвало да струва цяло състояние, помисли си тя, но рече саркастично:

— Това може би ще ти помогне да покриеш таксите за училището на Джейсън.

— Ще ми помогне да направя много неща — отговори студено той. — Изглежда ти се ръководиш от принципа: бавно, но упорито.

Теса всъщност нямаше намерение да подхваща нов спор, но вече не можеше да се измъкне.

— Ти си всичко, което синът ти има. Ако го отделиш от себе си, ще се почувства съвсем отхвърлен.

— През последните няколко години сме били разделени доста често. Каква е разликата?

— Има разлика, макар да не твърдя, че това положение е най-доброто. Той има нужда от човек, на когото да разчита.

— Тогава остани да се грижиш за него постоянно — рече Марк, без да вдига глава.

— Ще бъде в разрез с принципите ми.

— В такъв случай не се меси и ме остави сам да вземам решенията си.

Има право, мина й през ума. Вече се беше привързала прекалено много, за да може да се оттегли без болка, но все още не можеше да се реши да произнесе думите, с които да се ангажира. Толкова неща трябва да се претеглят, не само що се отнася до Джейсън.

— Може ли да помисля? — попита тя след кратко мълчание.

— Разбира се. Но не дълго. Има място за него в училището, в което аз съм учил, но не може да се пази безкрайно.

— Новата ти книга за коя страна ще бъде? — попита тя, за да смени темата. — Майка ми е твоя почитателка. Ще й бъде приятно да разказва за новия пътепис на Марк Лейланд.

— Ще излезе до една година — каза той — и ще бъде за гръцките острови. Била ли си някога там?

Теса поклати глава.

— Смятах да замина на почивка след последния си ангажимент — добави тя, — но не стана така, както планирах.

Той кимна.

— Всяко зло за добро. С възнаграждението си за тази работа ще можеш да заминеш за по-дълго.

— Не се съгласих заради парите — отговори рязко тя. — Ти си предложил сумата.

— Защото ми казаха, че няма голяма вероятност да се намери някой в кратък срок без допълнително заплащане. — Той сви философски рамене. — Бях принуден. Но съм сигурен, че заслужаваш всяко пени, което ще платя за теб.

Да твърди, че не е участвала в договарянето, ще е загуба на време, съзнаваше тя. Ще получи по-голямото възнаграждение от бюрото, затова не може да има възражения към тях.

— Да, така е.

Тонът й го предизвика.

— Сигурен съм, че съм получил най-доброто.

Джейсън се върна с фотоапарата и обстановката се поразведри.

Оттук нататък съдбата на детето зависеше от действията й. Дали беше способна да потисне чувствата, които Марк Лейланд без съмнение събуждаше у нея и да гледа на него само като на работодател?

Денят, прекаран в зоологическата градина, се оказа изключително успешен. Джейсън беше в стихията си. Трудно му беше да повярва, че толкова много различни видове птици и животни могат да се съберат на едно място. Особено го впечатлиха влечугите. В колата на връщане заяви, че няма нищо против да си имат змия. Малка, разбира се.

Вечерта беше топла. Похапнаха рано на двора и бавно изпиха бутилката вино, която Марк настоя да отвори. Изморен от вълненията през деня, Джейсън заспа, докато играеше с количките, които беше донесъл от стаята си. Марк го занесе в стаята му и остави Теса да го съблече и завие.

Къпането може да почака до утре, реши тя. Момчето не се събуди дори докато му обличаше памучната пижамка.

Когато слезе отново, Марк не беше в трапезарията. Масата трябваше да се разчисти, но с миялната машина раздигането на чиниите не беше тежко задължение. Беше свикнала с домакинската работа. Много от хората, които я наемаха, очакваха от нея да я върши.

Видя, че Марк се беше разположил удобно навън на пейката от ковано желязо, облегнат на възглавничка.

— Седни и си допий виното — подкани я той. — Госпожа Бротън ще разтреби утре. Ти си почини.

— Не можем да оставим чиниите тук до сутринта — възрази тя. — Няма да ми отнемат повече от няколко минути.

Той въздъхна присмехулно.

— Никога ли не почиваш? Добре, после ще разчистим двамата. Ще седнеш ли сега? — добави сухо той. — Няма да ти се нахвърля отново, не се страхувай.

Теса усети как пулсът й се ускорява и положи усилие да овладее гласа си.

— Не очаквам да го направиш.

— Тогава докажи го — каза той. — Утре започвам да работя. Ще съм ти благодарен, ако тази вечер ми правиш компания. Прекалено много ли искам?

Здрачаваше се, въздухът тежеше от аромата на полудивите цветя наоколо. Почувства, че е напрегната и се насили да се усмихне. Вдигна рамене и седна на близкия стол.

— Така е по-добре. — Гласът му хармонираше със спокойствието на вечерта. — Отпусни се.

— Ако имаш предвид, че приемам работата си прекалено сериозно, това е въпрос на лично мнение — отговори тя. — Сутринта каза, че искаш да получиш най-доброто за парите си.

— Няма нужда да се престараваш. Децата са по-жизнеспособни, отколкото си мислиш.

— Някои повече от други. Джейсън не е от най-издръжливите.

— Но не е и изнежено саксийно цвете, така че престани да се държиш по този начин с него. Прекалено покровителствена си.

— Той има нужда от защита — настоя тя и забеляза как сивите очи леко се присвиха.

— От кого? От мен ли?

— В известен смисъл, да — не се отказваше Теса. — Не си много чувствителен, когато става дума за него.

— Защото мисля, че ще е по-добре в пансиона, където ще има приятели на неговата възраст? Какво лошо има в това?

— Не разбираш неговата психика.

— Знаеш ли — отвърна Марк след малко, — ти си най-вбесяващата жена, която някога съм срещал.

— Странно. — Тонът й остана безизразен. — И аз се чувствам по същия начин с теб.

— Значи все пак си приличаме по нещо — засмя се тихо той.

Беше вдигнал ръце зад главата си, бялата копринена риза беше опъната по гръдта му и ясно очертаваше мускулите. Теса преглътна мъчително.

— Мислех да заведа Джейсън в планетариума утре — излъга тя, защото тази идея й бе хрумнала току-що.

— Докато аз се потя над пишещата машина!

Тя му хвърли любопитен поглед.

— Не изглеждаш ентусиазиран.

— Още не съм срещал писател, който да очаква с нетърпение да седне пред първия бял лист — засмя се той. — Но започна ли веднъж, мразя да ме прекъсват, освен ако не е нещо спешно.

— Като предупреждение ли да го разбирам?

— Да кажем деликатен намек. — Замълча за миг, после продължи с променен тон: — Как виждаш остатъка от живота си? В грижи за децата на чужди хора ли?

— Не съвсем — призна тя. — Но нямам за цел да си намеря съпруг само заради идеята.

— Искаш да кажеш или истинска любов, или нищо?

— Вече водихме подобен разговор — отвърна рязко тя, без да вдигне поглед. — Отговорът си остава същият.

— Любов и уважение, доколкото си спомням? Не е толкова лесно за постигане. — Той замълча за момент, преди да добави замислено: — С Даян се оженихме, защото тя беше бременна. Сгрешихме.

Теса се чудеше защо й го разказва. Според нея не беше човек, който доверява съкровените си тайни на всеки.

— Каза, че не е правила опити да види Джейсън, откакто си е отишла — осмели се да изрече тя. — Ти също ли не си я виждал оттогава?

— Само веднъж, в присъствието на адвокати. Повече от две години, след като се бяхме развели. Сега има втори брак — с богат собственик на компания за недвижими имоти. — Тонът му се промени. — Достатъчно по тази тема. Не е най-благодатната. Ако решиш да останеш и да се грижиш за Джейсън, за какъв срок бихме могли да говорим?

— За две-три години може би. Дотогава Джейсън ще се научи да се справя по-добре с проблемите. — Тя се поколеба, не й се искаше да се ангажира, но дълбоко в себе си знаеше, че вече е взела решение. — Всъщност — добави тя, без да си остави възможност за повече обмисляне — мога да ти отговоря веднага. Приемам предложението ти.

Трудно й беше да разбере от израза му дали му е приятно, или не.

— Може ли да попитам какво те накара да вземеш това решение?

— Джейсън — каза тя. — Той е необикновено дете.

— И аз мисля така. — Замълча, после рязко продължи: — А ако междувременно поискаш да създадеш собствено семейство? Или мислиш, че Джейсън би могъл да бъде част от него?

Теса положи усилие гласът й да остане спокоен и равен, защото знаеше, че мъжът я предизвиква умишлено.

— Ако започна да се оглеждам за съпруг, ти ще си последният, когото бих избрала.

— Би ли ми казала защо?

— Да, разбира се. Ти си арогантен и безчувствен, качества, които не харесвам.

— Но аз не съм ти безразличен като мъж, както и ти на мен като жена. — Отговорът му беше спокоен. — Така в ситуацията има известна пикантност, не мислиш ли?

Няма смисъл да отричам очевидното, призна си Теса с горчивина. Всичко, което мога да направя, е да се държа с достойнство.

— Все още мога да променя решението си — заяви тя. — А подобни разговори биха ме подтикнали да го сторя.

— И да оставиш Джейсън в беда? Не би постъпила така. — Той забеляза руменината по бузите й. — Целта на повечето момичета на твоята възраст е да намерят мъж, който да се грижи за тях.

— Обобщението ти не е нито безпристрастно, нито вярно! За повечето от тях кариерата е на първо място.

— Само защото са се провалили в търсенето на съпруг.

Сигурно виното караше кръвта й да кипи, помисли си Теса. Искаше й се да му запуши устата, да изтрие язвителната усмивчица от ъгъла на устните му, да го постави на място.

— В твое лице патриархатът има надежден защитник! — Нищо друго не й хрумна.

Лицето му се развесели за миг.

— Имаш право. Бих искал моята съпруга да ми посвети цялото си внимание.

Което не можеше да се очаква от Фиона Хамънд, мина й през ума. Но тогава какви бяха отношенията им? Със сигурност не само делови, но докъде ли стигаха?

— Мисля, че е време да разчистим масата — каза тя и стана. — Все още ли държиш на думата си да ми помогнеш?

Той се изправи неохотно.

— Винаги спазвам обещанията си. Джейсън може да потвърди.

Наблюдаваше я, докато тя зареждаше миялната машина.

— При подреждането ти използва оптимално цялото свободно пространство — отбеляза той, след като Теса свърши. — Жените рядко го правят.

— Много обичаш обобщенията — отвърна му тя и включи машината. — Не всички сме еднакви.

— И аз започвам да го разбирам.

Той беше точно зад нея, когато тя се обърна, съвсем както предишната нощ. Но сега в очите му нямаше насмешка. Теса положи усилие да остане неподвижна, когато той се наведе към нея и потърси устните й. Целувката му не беше нежна. Искаше да я принуди да му отвърне, дори като го отблъсне, за да се защити от него. Ръцете му обхванаха лицето й, така че тя не можеше да се отскубне, дори да се беше опитала. Когато той най-накрая вдигна отново глава, израза в очите му накара сърцето й да ускори лудия си бяг.

— Това беше за всичките ти дръзки отговори — каза тихо той.

— Позволяваш си прекалено много — отвърна Теса, докато се бореше да овладее емоциите си. — Аз работя за теб, Марк. Играта, която започваш, е извън всякакви правила.

— И ме поставя на мястото ми. — Не изглеждаше обезсърчен. — Ще го имам предвид.

Тя се насили да отстъпи, когато той я пусна. Трябваше да се измъкне. Устните й пламтяха, усещаше пулса в цялото си тяло. Че тази целувка я беше развълнувала много повече, отколкото него, беше ясно и за двамата и я потискаше. Каквито и недостатъци да имаше, не беше предполагала, че би се възползвал от положението си. Беше достатъчна причина да премисли намеренията си.

Но какво ще стане с Джейсън? Непременно трябва да овладея положението, помисли си с възмущение тя.

Изражението на Марк беше непроницаемо. Явно изчакваше следващата й стъпка.

— Лека нощ — натърти тя и си тръгна.

Едва когато вече изкачваше стъпалата, осъзна скритата зад гнева болка. Каквато и да беше причината той да я целуне, тя го беше искала. И сега го искаше.

Беше душна нощ. Теса почти не спа. В седем стана и се облече. Изненада се и се смути, когато слезе и съзря Марк да закусва.

— Обичам денят ми да е дълъг, когато работя — каза той, като забеляза моментното й объркване. По очите му не можеше да се разбере какво всъщност мисли. — Изглежда ще има буря. Много е притъмняло.

— Така е през лятото — отговори тя и посегна към каната с кафе. Реши също да се държи така, все едно снощи не се беше случило нищо особено. — Поне слънцето няма да те разсейва през следващите няколко дни.

Джейсън влезе с прозявка.

— Госпожа Бротън трябваше да изглади ризите, които й оставих в понеделник — обади се Марк, след като отговори на поздрава на сина си. — Би ли й напомнила?

— Тя работи за теб — отвърна спокойно Теса. — Ти й напомни. Иначе може да се обиди.

— Внимавай да не си позволиш и ти прекалено много — измери я с поглед той. — Никой не е незаменим.

— Какво е незаменим? — намеси се Джейсън, винаги готов да учи нови думи.

— Който не може да се смени — отвърна Теса. — Например не можеш да пишеш с нищо друго, освен с ръката си.

— Видях един човек по телевизията да пише с пръстите на краката си.

Отговорът му накара Марк да се усмихне язвително, докато ставаше.

— Е, аз ви оставям. Не ме прекъсвайте, освен ако не става дума за въпрос на живот и смърт.

— Татко много се сърди, когато някой влезе в кабинета му, докато той работи — довери й тъжно Джейсън, след като баща му излезе. — Той не е принуден да пише. Има купища пари.

— Кой ти каза? — попита спокойно Теса, защото усети нечие влияние в избора на думите.

— Госпожа Кайвтън — каза той.

— Не всичко се върши за пари — отвърна Теса и добави бодро: — Какво искаш да правим днес?

— Да отидем в Тауър! — възкликна той. — Ходил съм там само веднъж.

— С баща си?

— О, не! Той винаги е много зает. — В гласа му не звучеше обида. — Отидохме от училище, но беше отдавна.

Теса благоразумно не добави нищо повече. Джейсън боготвореше баща си. В никакъв случай не би искала да подронва авторитета му. И все пак Марк Лейланд трябваше да отговори на много въпроси, особено ако наистина беше вярно, че не трябва да пише, за да изкарва прехраната си.

Би могла да каже на Джейсън, че ще остане за по-дълго. Но беше по-добре момчето да го научи от Марк. А тя можеше да забрави снощните си безпокойства. Явно през следващите няколко седмици той не смяташе да прави нищо друго, освен да работи.

Четвърта глава

Синоптиците бяха обещали още двайсет и четири часа хубаво време, но следобедният дъжд ги изненада насред града. Когато се прибраха вкъщи, бяха вир-вода и трепереха от внезапното застудяване.

— Мокри сте до кости — посрещна ги Марк. — Влизайте веднага в банята.

— Точно това смятаме да направим. Извинявай, че те обезпокоихме.

— Отхвърлих доста работа днес — каза той. — Не смятам да се престаравам. Ще направя чай, освен ако не предпочиташ нещо друго.

— Не, ще пия чай, благодаря ти. — Джейсън вече изкачваше стъпалата. — Ще бъдем готови след около половин час — добави тя и тръгна след него.

— Използвай моята баня — извика Марк след нея. — Така няма да чакаш.

Има право, призна Теса. Беше измръзнала. Даде на Джейсън чисти и сухи дрехи, взе своите и се упъти към другата баня.

За пръв път влизаше тук. Стените бяха в морскосиньо и бежово със златисти нюанси. Типично мъжко жилище. Когато и Даян е била тук, вероятно е било съвсем различно. Но двойното легло сигурно е останало оттогава.

Банята беше просторна и обзаведена с всички удобства. Теса застана под топлата струя вода с истинско удоволствие. На полица бяха подредени различни шампоани. Тя избра един, който съдържаше и балсам и го използва разточително. Като излезе, се загърна с голяма дебела кърпа, а главата си уви с по-малка.

Дрехите си беше оставила в спалнята, за да не се навлажнят. След като отвори вратата, вдигна ръце да хване изхлузващата се от главата й кърпа, но тогава другата започна да се свлича. Вече беше направила няколко крачки, когато видя Марк на прага с чаша в ръка. Лицето й пламна. Дръпна се инстинктивно назад към банята, почти се препъна във влачещия се по земята край на пешкира и залитна към касата на вратата, а кърпата се смъкна почти напълно.

— За бога — каза рязко Марк, — не виждам за пръв път гола жена!

— Стресна ме — заекна Теса. — Не знаех, че си тук.

— Донесох ти лимон — каза той и остави чашата на масичката. — Най-доброто предпазно средство против простуда. Чаят е готов.

— Благодаря ти. — Положи всички усилия да изглежда самоуверена. Никой мъж не я беше виждал гола, поне досега. — Ще дойда след десет минути.

Той кимна и си тръгна, като демонстративно затвори вратата след себе си. Беше я оставила отворена, спомни си Теса. Не беше редно да го обвинява, задето е влязъл без почукване. Не е болка за умиране, каза си твърдо тя. Наистина едва ли е било нещо ново за него. И все пак ще й е трудно да се изправи лице в лице с него.

Нищо в държанието му не подсказваше, че си спомня за случката, когато Теса накрая събра сили да слезе. Джейсън беше дошъл преди нея и гореше от нетърпение да разкаже на баща си, когото виждаше толкова рядко и обичаше толкова много, какво беше правил през деня. Докато го слушаше как бърбори, тя си помисли с известно задоволство, че през последната седмица той напомня излязла от пашкула си пеперуда.

Беше изненадана, когато след вечеря Марк се съгласи да играе с него „Скрабъл“. Но не му даваше преднина. Децата от малки трябва да свикват да съперничат на всеки противник.

— Никой няма да му прави отстъпки, когато порасне — обърна се той към Теса, когато тя се опита да възрази. — Защо да не научи това отсега?

— Защото е още дете и има много време, докато се сблъска с трудностите в живота — отвърна тя. — Всички заслужаваме известно снизхождение на тази възраст.

Мъжът се усмихна подигравателно.

— Пак сапунени мехурчета. Не можеш ли за момент да забравиш психологията?

Вечерта бе доста студена и той беше запалил газовата печка в камината. Беше се изтегнал на фотьойла, а отблясъците играеха по лицето му, от което кръвта забуча в ушите й. Бяха като съпрузи, мина й през ума. Децата са си легнали, те са сами и цялата вечер е пред тях, да не говорим за нощта. Никой друг мъж не беше извиквал в съзнанието й подобни картини. А Марк не отговаряше на представите й за съпруг. Снощи го нарече арогантен и безчувствен. Малко пресилено, но точно. Не можеше да скрие, че я привлича физически, но не трябваше да му позволява да предположи колко дълбоко беше всъщност това привличане.

— Изглеждаш потисната — обади се той и прекрати вглъбеността й.

— Мислех си колко е уютно тук — импровизира тя.

— Отегчена ли си?

— Не. — Замълча за малко и после добави с небрежен тон: — Да разбирам ли, че ти си отегчен?

— Не, естествено. Много неща могат да се кажат вечер до огъня, когато дъждът бие по прозорците и вятърът вие в комина.

— Дъждът спря преди повече от час — отбеляза тя, — а вятър изобщо не е имало.

— Умишлено ли си толкова педантична? — Наблюдаваше я с присвити очи.

— Просто съм реалистка — отрече тя. — Романтизмът ми отдавна отмина.

— Не си чак толкова възрастна. Поне според мен.

— Не, ти имаш тази привилегия. Мисля да си легна рано. Ако времето не се оправи утре, може да отидем с Джейсън в града да пообиколим магазините.

— Нали ще се опиташ да събудиш у него интерес към нещо образователно? Количките и камионите му ще стигнат за зареждането на цял магазин.

— Ще направя каквото мога.

Изглеждаше съвсем спокоен. Когато минаваше покрай фотьойла му, ръката му неочаквано хвана китката й.

— Желая те, Теса — каза тихо той.

Неволно беше настръхнала от силата на пръстите му. Сега полагаше усилия да овладее емоциите си.

— Защото съм тук и съм жена и няма на какво друго да играеш в момента ли? — попита несигурно. — Но аз не обичам да се впускам в подобни авантюри! Синът ти спи горе.

— Точно така, спи. — Изразът в очите му не се беше променил. — Не сме деца.

— Ти си мой работодател — отговори тя. — Не мислиш ли, че интимността, към която се стремиш, е нежелателна?

— Може би си права, но това не променя нищо. Имаш красива фигура.

— Не е нещо, което да не си виждал досега — напомни му заядливо тя. — Пусни ме, Марк, моля те. Ти изобщо не ме привличаш.

Внезапното дръпване на китката й я изкара от равновесие. За момент остана права, после се намери легнала в скута му.

— Не ме предизвиквай — каза й той. — Все едно показваш червена кърпа на бик!

— Подходящо сравнение. — Беше прекалено напрегната, за да обърне внимание на предупреждението му. — Пусни ме!

— Дума да не става! — Очите му проблеснаха. — Прекалено хитра сте, госпожице Кадман!

Опита да остане безучастна, когато той впи устни в нейните, и застина. Неочакваната му нежност я погуби. Без дори да успее да помисли, устните й омекнаха, разтвориха се и отвърнаха на бавното движение. Плъзна ръка към врата му, зарови пръсти в косата му. За добро или за зло, тя също го желаеше.

Роклята й беше с цип отпред. Не усети кога го беше свалил, но почувства вълнуващото докосване на ръката му до гърдата й. Обхващаше я, милваше я, докато сладостна тръпка разтърси тялото й. С върховно усилие на волята, Теса се откъсна от него и продума отчаяно:

— Не е редно, Марк. Знаеш, че не трябва!

За момент изглежда смяташе да пренебрегне молбата й. Дишането му беше учестено, очите му бяха почти черни. Усмихна се кисело, като я погледна. Изведнъж дръпна ципа й нагоре и й помогна да стане, после и той се изправи с безизразно лице.

— Мисля, че и двамата имаме нужда от питие.

— Аз… аз предпочитам да си легна — каза тя, когато той отиде до барчето. — Утре…

— Седни. — Тонът му не търпеше отказ. — Трябва да поговорим сега, не утре.

Теса седна на стола, от който преди малко беше станала. Не беше сигурна какво точно чувства в този момент. Краката й тежаха, сърцето й беше като от олово. Да можеше да не се беше случило. Защо го допусна?

— Изпий това — заповяда й Марк, като й донесе чаша бренди. Той остана прав, втренчен в пламъците. — Сега вече положението е неудържимо — отбеляза спокойно. — Не си измислям извинения. Ти трябваше да проявиш повече благоразумие.

Теса преглътна и рече сподавено:

— И какво смяташ да правиш?

— Мисля, че е ясно. — Все още не беше помръднал. — Ще изкараме лятото до края според уговорката, но ще отменим дългосрочното споразумение.

Необходимо й беше време, за да придаде нужната твърдост на гласа си.

— Нечестно е Джейсън да страда, защото…

— Защото не можах да се сдържа ли? — прекъсна я Марк. — Трябва просто да го приема.

Тя събра сетни сили и промълви:

— Поемаш цялата отговорност върху себе си, но аз също имам вина. Можех да се противопоставя.

— Късно е за съжаления. Вече е станало.

— Но не е казано, че ще се повтори. — Вече се бореше за доброто на Джейсън. — Ние…

— Няма смисъл — прекъсна я рязко той. — Ще уредя Джейсън да се яви на приемния изпит в бившето ми училище.

Безнадеждно беше да се спори с него, но Теса се чувстваше задължена да опита поне още веднъж.

— Но понякога ще излиза във ваканция. Какво ще правиш тогава?

— Ще реша, когато се стигне дотам. Фиона ще уреди нещо.

Несъмнено. Изпи чашата си и се изправи.

— Съжалявам — каза тя. — Лека нощ… господин Лейланд.

— Лека нощ, госпожице Кадман.

Теса надникна както обикновено в стаята на Джейсън и сърцето й се сви при вида на телцето му, свито на кълбо под завивките. След няколко кратки седмици ще се раздели с него завинаги, и всичко заради моментната й слабост. В дъното на душата си трябва да е знаела, че Марк ще хване ръката й. Дори го улесни, като мина толкова близо до него. Наистина я привличаше, но трябваше да се пребори със себе си.

Външно нищо не се промени през следващите няколко дни. Марк работеше по цял ден в кабинета и излизаше само за да се изкъпе и преоблече за вечерта, която неизменно прекарваше навън. Тъй като на два пъти бе вечерял с тях, Джейсън помръкна от възвръщането на старите му навици. Не му се играело, оплакваше се той, когато го няма баща му.

Госпожа Бротън, домашната помощничка, беше дар Божи за Теса. Понякога си бъбреха или си разменяха по някоя шега. Теса обичаше работата си, но със седемгодишното дете не можеше да разговаря за много неща. Родена в Ийст Енд, възрастната жена беше с доста остър език, особено когато беше в настроение, но беше приятна компания.

— Защо не доведеш Джейсън на нашия пазар утре? — предложи тя, преди да си тръгне в понеделник следобед. — През лятото винаги представят нещо за децата. И после може да наминеш за чаша чай — добави тя. — През целия ден ще съм у дома.

— Звучи чудесно — ентусиазира се Теса. — Сигурна съм, че на Джейсън ще му хареса!

Помисли си, че е добре поне да спомене на Марк къде ще ходят. Направи го на следващата сутрин на закуска.

— Сигурно ще е забавно — съгласи се той. — Само внимавай за джебчиите. Пазарите са обичайното им сборище.

— Ще си отварям очите на четири — увери го тя. Джейсън се беше качил в стаята си. Теса се чувстваше неловко, когато сивите очи на мъжа бяха насочени към нея и затова стана и започна да раздига масата.

— Тук си от две седмици и не си имала свободен ден — рече той. — Кажи ми кога ти е най-удобно и ще уредя нещо за Джейсън.

— Не се безпокой — каза искрено тя. — Не ходя никъде, където да не мога да го взема със себе си.

— Тогава е време да започнеш.

Тя се насили да го погледне право в очите.

— Не е ли моя работа да избирам какво да правя?

— Не и докато работиш за мен. Остават ни още няколко седмици. Като зрели хора ли ще се държим, или ще бъдеш все така скована?

— Трудно ще ми е да се променя — отговори след малко Теса.

— Като изключим онази вечер, какво е по-различно? Сигурен съм, че и друг път са те целували.

Не беше същото, помисли си с болка тя. А той явно вече бе безразличен към нея. Ако не иска Марк да узнае, че все още я привлича, трябва да се преструва.

— Прав си. Нищо особено не се е случило.

— Да пием по този случай — усмихна се Марк. Теса го наблюдаваше как изпи кафето си и стана.

Тя преглътна буцата в гърлото си. Дано само Джейсън не пострада заради цялата тази бъркотия!

И двамата бяха много доволни от посещението си в Ийст Енд. Ан Бротън ги посрещна на безупречно чистата си тераса. Джейсън през цялото време си игра с кучката й и нейните малки кученца.

Върнаха се към пет часа. Марк явно все още беше в кабинета си. Теса си взе душ и облече класическа ленена кремава шемизета. Слезе отново долу да пие чаша чай в гостната и да почете списание за половин час, докато Джейсън редеше пъзъла, който бяха започнали в неделя следобед.

Чак когато чу вратата на кабинета да се отваря и разбра, че Марк се качва нагоре по стълбите, се сети да приготви нещо за вечеря. Не знаеше дали той няма да остане да хапне у дома, след като привидно бяха разрешили проблема.

Когато слезе отново, Марк беше облечен с панталон и риза вместо с костюм, което означаваше, че няма да излиза. Той не проговори, докато се хранеше и като цяло изглеждаше потиснат. Може би вдъхновението му бе изневерило, помисли си Теса и не знаеше дали да се радва, или да съжалява.

След вечеря тя помогна на Джейсън да довърши пъзъла, но той беше уморен и разсеян. Към осем часа отиде да си легне и остави Теса да допълва съсредоточено липсващите парчета, което не й помогна да се абстрахира от присъствието на Марк. Когато най-накрая погледна към него, той беше втренчен в празното пространство с намръщено чело.

— Книгата ли не ти върви? — осмели се да попита тя.

— Книгата върви много бързо. Друго ме притеснява. — Той замлъкна за момент, преди да добави: — Преди малко научих нещо, което ме разтърси.

Теса го наблюдаваше внимателно и се чудеше какво ли се е случило, докато тя и Джейсън бяха излезли. Арогантността му беше изчезнала тази вечер. За пръв път й изглеждаше уязвим.

— Нещо лошо ли? — реши се тя.

— Много лошо. — Този път паузата беше по-кратка. — Адвокатът ми се обади. Даян е завела дело за попечителството на Джейсън.

Теса го погледна смаяно.

— Не разбирам — каза най-после. — Тя не е виждала Джейсън от четири години. Как си представя, че съдът ще й го повери?

— Случвало се е. До голяма степен зависи от предпочитанията на съдията.

— Но не и в този случай, нали? Тя го е оставила при теб. Това доказва, че тя не се интересува от него.

— Но все пак е негова майка. Пред закона тя има неопровержими права. — Той стисна устни. — А и при нея ще има по-добра семейна среда, основното, на което разчита.

Теса въздъхна и инстинктивно го защити:

— Добрата семейна среда включва и обич. Едва ли е изпитвала голяма привързаност към него през последните четири години!

— Сигурно ще обясни по правдоподобен начин защо се е чувствала задължена да се жертва тогава. — Той поклати глава в отговор на съмнението в очите й. — Нямаше да заведе делото, ако не вярваше, че има голяма възможност да спечели. Съпругът й може да си позволи да наеме най-добрите юристи в страната да се борят за нея.

— За нея? А той?

— Той сигурно също го иска.

— Освен ако не задоволява внезапна нейна прищявка. — Погледна го замислено, забравила разногласията им. — Имат ли други деца?

— Малко вероятно е — каза той с равен тон. — Когато Джейсън се роди, ни казаха, че Даян няма да може да има други деца. Но тогава този факт не ни безпокоеше особено.

— Още повече, че ти не си искал и Джейсън. — Беше констатация, а не въпрос. Гласът й беше малко по-рязък.

— Да, така беше.

— А сега? — Очакваше да се разгневи, но се беше излъгала. Погледна я сериозно.

— Казвали ли са ти някога, че най-добре оценяваш това, което имаш, когато има опасност да го загубиш? Може мненията ни относно щастието му да са различни, но чувствата ни към него са еднакви. Обичам го. Нещо повече, смятам да се боря за него!

— Прекрасно! — искаше й се да му изръкопляска. Щом този удар му помогна да осъзнае отговорността си, все пак имаше полза от него. — Кога ще се гледа делото?

— На петнайсети септември.

— Имаш само един месец, за да се подготвиш.

— Какво да подготвям? Дори не сме сигурни каква ще бъде стратегията й. Каквото и да използва, аз ще казвам истината.

— Сега няма да продължиш да пишеш, нали?

Той вдигна рамене.

— Всеки писател научава още в самото начало, че трябва да умее да се концентрира върху непосредствената си работа. Ще довърша книгата.

— Но не си принуден — избухна тя. — Не разчиташ на тези доходи! — Тя замълча, видяла промененото му изражение.

— Добре си запозната с финансовото ми състояние.

— Съжалявам — смути се тя. — Джейсън ми каза веднъж… Зная, че не трябваше да правя тази забележка. Аз просто… — Отново замълча, като се мъчеше да се сети за нещо, което да смекчи вината й. — Съжалявам — повтори тя.

— Всъщност си права — заяви хладно той. — Наистина не е необходимо да работя, за да изкарвам прехраната си. Баща ми остави достатъчно средства. Още някакви въпроси?

— Казах го не на място — поклати отчаяно глава тя.

— Няма значение. — Погледът му се смекчи. После мъжът замълча. Теса се канеше да го покани да пийне още кафе в желанието си да го успокои, когато той й каза: — Искам да ти предложа нещо.

Ще я помоли да остане за по-дълго, предположи тя. Ако, според неговите думи, липсата на стабилна семейна среда ще е решаваща, наемането на детегледачка едва ли би повлияло на делото. А собственото й спокойствие? Ще може ли да забрави мъжа, като го вижда всеки ден?

— Не съм сигурна дали бих могла да ти помогна — изрече бавно тя. — Всъщност ти нямаш нужда от детегледачка.

— Зная. — Гласът му остана равен, погледът му не трепна. — Имам нужда от съпруга.

ПЕТА ГЛАВА

Теса се втренчи изумено в него. Когато най-после проговори, гласът й се стори чужд и далечен:

— Сигурно не говориш сериозно.

— Никога не съм бил по-сериозен — отвърна той. — Няма по-разумно разрешение.

Тя опита да се овладее.

— Едва ли бих нарекла разумно предложението за женитба от подобни съображения. Отчаяно, да.

— Наричай го както искаш. Правя го заради Джейсън.

— Само заради Джейсън ли? — сподавено попита тя.

— Добре, и заради себе си. Не искам да го загубя.

— Но ти възнамеряваше да го изпратиш в пансион.

— Защото би било добре за него. Той има нужда от хора около себе си.

— Ако ти си стоеше повече у дома, нямаше да е толкова самотен.

— Мъжът не може да посвети целия живот на децата си.

— А жената трябва да го направи?

— На нея тези качества са й вродени.

— Феминистките имат добро поле за изява в твое лице — изсмя се горчиво тя.

— Не ме интересува какво мислят фанатиците. — Той замълча и я погледна въпросително. — Още не си ми отговорила.

— Как да ти отговоря? — Чувстваше се отчаяна. — Искаш да приема женитбата като нова работа!

— Не е съвсем същото — каза той. — Първо, не ти предлагам постоянна заплата, макар да съм сигурен, че можем да стигнем до удобно и за двамата споразумение, така че да запазиш известна самостоятелност. А що се отнася до останалото… — За първи път той си позволи да се усмихне. — Не сме съвсем несъвместими.

— Почакай малко. — Беше й трудно да запази равномерното си дишане. — Да не искаш да кажеш, че ще… че няма да е…

— Думите, които търсиш, са „фиктивен брак“ — помогна й той. — Не, не това имах предвид. Вече се убедихме, че си допадаме физически, а не ни е трудно да общуваме и на други нива. Много бракове започват при доста по-неблагоприятни условия.

— Друг е въпросът. — Още не можеше да повярва, че е разбрала правилно думите му. — Човек се жени за цял живот, поне аз мисля така. Физическото привличане е временно и не е достатъчно условие за добър брак.

— Временно за кого? — попита той. — За мен ти си много привлекателна жена. Надали има някакво значение, но мисля, че от първия път ми направи впечатление.

Беше толкова изненадана, че без да си даде сметка, го попита:

— Наистина ли?

— Разбира се. — Този път усмивката му беше непресторена. — Изглеждаше толкова уравновесена. Изпитвах неудържимо желание да те разтърся. Чудя се дали щеше да приемеш работата, ако се бях поддал на изкушението.

— Зависи как щеше да го направиш — отговори бавно тя.

Той стана, приближи до нея и я обърна с лице към себе си.

— Може би така.

Почувства целувката му с цялата си душа. Не можеше да се съпротивлява. Силните му ръце я притискаха плътно до жилавото му тяло. Изправи се на пръсти, за да отговори на настойчивите му устни, ръцете й обхванаха врата му, гърдите й изтръпнаха от допира с неговите. Отново същите усещания като онази вечер, но сега прегръдката му не беше така импулсивна, а целенасочено овладяваща всичките й сетива.

Гласът му беше дрезгав, когато вдигна глава.

— Виждаш ли? Мога още сега да те отнеса в леглото и да преживеем прекрасни мигове заедно.

Теса направи отчаян опит да възвърне малко от здравия си разум.

— Така само ще избягаме от същността на нещата — произнесе с мъка тя. — Добре, Марк, ти умееш да възбуждаш жените. И все пак това не е достатъчно. Поне не за мен.

— Любов и уважение, каза ти. За любов явно няма смисъл да говорим, но изобщо ли не заслужавам уважение?

— Не зная. За много неща ти се възхищавам, но…

— Но много повече не са достойни за възхищение?

— Не много повече. Може би най-вече отношението ти към Джейсън. Не му обръщаш достатъчно внимание.

— Правя всичко възможно да променя нещата. По-добре късно, отколкото никога, нали? Имам нужда от теб, Теса. И двамата имаме нужда от теб. Ако откажеш, ще осъдиш Джейсън на живот, който той ще мрази много повече, отколкото някога е мразел пансиона.

— Няма да се стигне дотам — каза тя. — Не е възможно!

— Готова ли си да поемеш риска? — настоя той. — Мислех, че си загрижена за него.

— Загрижена съм. — Тя се разкъсваше, не успя да подреди мислите си. — Не ме изнудвай, Марк!

— Щом е необходимо, ще го направя.

— А Фиона? — попита Теса. — Тя сигурно…

— Да оставим Фиона. Тя няма време за деца. — Той я целуна отново, този път още по-страстно от преди. — Ти ще се омъжиш за мен, Теса. Кажи да, моля те!

— Да, ще се омъжа за теб. — Думите й се изплъзнаха против волята й. — Но…

Той сложи пръст на устните й и поклати категорично глава.

— Нищо повече не искам да чуя. — Тя трепна от допира. — Сутринта ще кажем на Джейсън. Да скрепим съюза си както му е обичаят. Какво ще кажеш?

— Не, не съм съгласна. — Мъчеше се да не се поддаде на желанията, които бушуваха в нея. — Трябва ми време, за да свикна с тази мисъл.

За момент на лицето му се изписа разочарование.

— Навярно си права. Да го оставим за медения месец. Аз ще работя всяка свободна минута, за да напредна колкото мога с книгата. Държиш ли да се венчаем?

— Родителите ми ще настоят. — Още не беше убедена, че не сънува. — Не бих искала да ги разстройвам.

— Тогава ще трябва да побързаме да уредим формалностите, и така нататък… — Лицето му беше замислено, сякаш преценяваше всички предимства и недостатъци на положението. — Хубаво е да направим сватбата, преди да започне да се гледа делото.

Теса се отдръпна от него и потърси зад себе си облегалката на стола, на който седеше до преди малко.

— Да — каза тя и си помисли колко странно звучеше гласът й. — Утре сутринта ще се обадя на майка си.

— А защо не още сега?

Не иска да й даде възможност да промени решението си, досети се тя. След като веднъж съобщи на семейството си, ще й е по-трудно да се откаже.

— Добре — обеща тя. — Остави ме само за няколко минути сама да осмисля всичко. — Засмя се колебливо. — Действаш бързо, като си наумиш нещо.

— Да, такъв съм. — Ръката му докосна бузата й. Жестът й се стори много по-изразителен от целувките му. — Ще ми донесеш ли после нещо за пиене? Чисто уиски, ако обичаш.

Наблюдаваше го как излиза от стаята, без да помръдне, докато той не затвори вратата. Седна на най-близкия стол и се опита да обмисли събитията през последните двайсет минути. За толкова кратко време се промени целият й живот. Ще се омъжи за Марк Лейланд не защото той я обича и не може да живее без нея, а за да защити сина му от истинската му майка. Не че бившата съпруга на Марк заслужаваше някакво съчувствие.

Как ли ще реагира Джейсън на новината, почуди се тя. Наистина бяха близки, но разликата между детегледачка и мащеха бе като от земята до небето. Той може да се възпротиви. Ако го направи, тя също ще се откаже. Щом се омъжва заради детето, неговото мнение има най-голяма тежест.

Марк проверяваше ръкописа си, когато му занесе уискито, за което я беше помолил.

— Благодаря ти. Обади ли се на майка си?

— Ще го отложа за утре — каза твърдо тя. — Тогава ще ми е по-лесно да им съобщя.

Неочаквано той бутна назад стола си и я накара да седне на коленете му. Този път отвърна на целувката му. Умелите му ръце разкопчаваха копчетата на роклята й. Дъхът й спря и цялата се разтрепери от движението на палеца му по твърдото й зърно.

— Прекрасно! — промърмори той. Внезапно я съблече до кръста и наведе глава, за да я докосне с устни и език. Свободната му ръка галеше гърба й, топла, спокойна и опитна.

— Стига — прошепна Теса и хвана ръката му за лакътя. — Спри, Марк. Моля те!

— Защо? И ти го искаш, колкото и аз.

Може би дори повече, помисли си с горчивина тя и отговори:

— Каза, че ще изчакаме до медения месец.

— Да. — С явна неохота той отдръпна ръка, целуна за последен път голата й гърда и спокойно затвори копчетата. Демонстративно й помогна да стане и подхвърли, когато тя си тръгна. — Така че не ме съблазнявай!

— Съблазнявах ли те? — попита тя с принудена безгрижност.

— И още как. Очаквам с нетърпение времето, когато ще ми позволяваш повече. — Тонът му се промени. — А сега ще ме оставиш ли да продължа работата си?

Поне разбрах, че не е безразличен към мен, помисли си Теса, докато излизаше от кабинета.

Когато се качи в стаята си, седна пред тоалетката и се вгледа в лицето си. Със сигурност не беше красавица, но явно го привличаше. Трепна при спомена за ръцете му върху тялото си. Да се люби с мъж като него сигурно ще бъде чудесно преживяване. Защото тя го обича, да, обича го. Защо да го крие от себе си? Ще приеме неговите, макар и не толкова силни чувства, с надежда и вяра, че с времето ще се задълбочат. Всичко зависи от нея.

Вратата на кабинета беше полуоткрехната, когато слезе. Тракането на пишещата машина се чуваше ясно. Знаеше, че е прекарал там цялата нощ. С новия ден у нея отново се появиха съмнения. Реална ли бе предишната вечер, или бе сънувала? Не можеше да бъде сигурна, докато не го види отново.

Той не се появи, докато не почука да му каже, че закуската е готова. Беше вече избръснат и облечен. Като срещна очите му, докато той сядаше на масата, усети как бузите й пламват. Без съмнение той също съзнаваше промяната. Разбра го, когато хвърли поглед към гърдите й и се усмихна леко.

Джейсън беше станал преди повече от час. Марк му съобщи новината. Направи го със спокоен тон, докато се хранеше. Джейсън погледна и двамата с широко отворени очи.

— Значи ти ще ми бъдеш майка?

Теса кимна и усети облекчение, когато по лицето му се разля лъчезарна усмивка.

— Кога? — попита той. — Днес ли?

— Не чак толкова скоро — усмихна се Марк. — Трябва да подготвим много неща.

— А ще мога ли да си играя пак с Ким? — обърна се той към Теса.

— Разбира се — отговори тя. — Кучето на родителите ми — поясни на Марк. — Двамата прекараха чудесно, когато бяхме у дома.

— Говори ли вече с родителите си? — обърна се той многозначително към нея.

— Ще го направя веднага след закуска — обеща тя. — Как ще се изненадат само!

— Приятно, надявам се. Нали майка ти искаше да се омъжиш?

Теса кимна и си представи как майка й казва: „Много хубаво, но ще имаш ли собствени деца?“ Още беше рано да повдига този въпрос. Може би след около година, когато бракът им потръгне.

Като се нахрани, Марк занесе кафето си в кабинета си.

— Непременно се обади — повтори й той, преди да тръгне. — Ако искаш, може да използваш апарата в моята стая. Там е по-спокойно.

Баща й вдигна телефона, приятно изненадан да я чуе.

— Тъкмо говорехме за теб — каза той. — Майка ти мисли, че си била малко потисната последния път, когато беше тук.

— Няма такова нещо — отрече Теса. Предпочиташе веднага да им съобщи, но майка й никога нямаше да й прости, ако научи от друг, дори той да е собственият й съпруг. — Мама там ли е? Имам новина за вас.

— Добра, надявам се.

— Така мисля — засмя се тя.

Той подаде слушалката на майка й и Теса веднага чу заинтригувания й глас.

— Здравей, мила! Как си?

— Много добре — отвърна Теса и добави без заобикалки: — Мамо, ще се омъжа за Марк.

Възклицанията от другата страна на линията я накараха да се усмихне. Баща й веднага беше информиран и тя долови по-спокойния му, но също изненадан отговор.

— Чудесно, мила! Предчувствах, че ще стане така! — Този път възклицанията бяха насочени към нея. — Кога ще бъде сватбата?

— Скоро. Най-късно след три седмици.

— Наистина е скоро. Ще бъде в „Сейнт Томас“, разбира се. Ти ли ще минеш, или аз да потърся Дъглас от твое име?

Все същата си е, помисли си с обич Теса. Вече пое нещата в свои ръце.

— Добра идея — съгласи се тя. — Марк е по средата на новата си книга.

— Но, мила, ти просто нямаш представа какво включва подготовката на сватбата. Трябва да се организира приемът, да се напечатат поканите, цветята… хиляди неща!

И тя ще бъде в стихията си през цялото време, Теса беше сигурна. Няма да сгреши, като остави всичко на нея.

— Но да няма нищо прекалено претенциозно. — Опитът й беше обречен на неуспех. — Знаеш, че това не е първият брак за Марк. Няма да му е приятно да се вдига голям шум.

— Но за теб е първи брак. Сигурна съм, че той ще прояви разбиране. — Гласът й отново се оживи. — Ще ми трябва списък на гостите от негова страна.

— Съмнявам се, че ще са много. Той няма други близки роднини, освен брат си.

— Колко жалко! Е, сигурно има приятели, които ще иска да покани. Джейсън, естествено, ще бъде шафер, но кои ще предложиш за шаферки? Лора имаше шест.

Сега вече Теса се принуди да възрази.

— Аз ще имам не повече от две — заяви категорично тя. — Ти избери кои да бъдат. А Джейсън сам ще реши дали иска да е шафер, или не. Аз ще го попитам.

— Да… — За миг майка й се умърлуши, после отново се оживи. — Е, добре, по-добре две, отколкото нито една. Русокосите близначки на братовчедка ти Джун ще изглеждат добре в лимоненожълто. Веднага ще й се обадя.

До вечерта ще телефонира на всички, за които се сети, помисли си Теса. Сега вече беше невъзможно да промени решението си, защото в никакъв случай не би разочаровала майка си.

Чувстваше се изтощена, когато най-накрая сложи слушалката. При тези обстоятелствата беше по-подходящо да сключат брак без много шум в общината, но не можеше да нарани хората, които обичаше толкова много. И все пак беше само един ден. Марк ще го преживее.

С нежелание, призна примирено той, когато вечерта му описа ситуацията.

— Аз няма да поканя повече от десетина души — добави той. — И след като сме толкова напреднали с приготовленията, къде искаш да отидем на сватбено пътешествие?

— Не е необходимо да ходим някъде — отговори бързо Теса, а той се усмихна.

— Майка ти никога няма да ни прости. Може би на някое екзотично място? Какво ще кажеш за Малдивите?

— А Джейсън? — възрази тя, докато се опитваше да не мисли колко подходящи са за сватбено пътешествие тези големи и недокоснати от цивилизацията острови.

— Да, присъствието на седемгодишно дете няма да е много уместно — съгласи се той.

— Бихме могли да го оставим при моите родители — предложи колебливо тя.

— Ще измислим нещо. — Той погледна часовника си и стана. — Ще поработя още няколко часа. Съжалявам, че те оставям толкова често сама, но може би така е по-добре. Не ме чакай. Ще стоя колкото мога по-дълго. Лека нощ, Теса.

— Лека нощ — отговори тихо тя. Искаше й се да я целуне, но той не го направи.

И какво точно имаше предвид с тази забележка? Ако наистина желае да бъде с нея, трябва само да направи първата крачка. Цялото й тяло копнееше да бъде в прегръдките му, да почувства устните му върху кожата си. И тя можеше да отиде при него, но нямаше да е същото.

Едва в неделя успяха да отидат в Есекс. Теса завидя на лекотата, с която Марк поздрави родителите й. Той веднага се почувства като у дома си.

— Точно такъв е, какъвто си го представях — довери й одобрително майка й, докато приготвяха в кухнята вечерята, за която тя беше настояла да останат. — Истински мъж! Рядко се срещат вече. Баща ти много го хареса.

— Да, наистина май се разбират добре — съгласи се Теса, като се вслуша в гласовете им, идващи от дневната. Възбуденият лай навън я накара да се усмихне. — Джейсън и Ким също прекарват чудесно.

— Нали? — Елизабет Кадман погледна нежно дъщеря си. — Как се е променило момчето, Теса! Беше толкова сдържан, когато идвахте миналия път. Марк трябва да е щастлив, че те е намерил. Не са много момичетата на твоята възраст, които да са склонни да приемат чуждо дете. Той, естествено, не се жени за теб само по тази причина — добави бързо тя. — Веднага се забелязва колко силно те обича.

Когато гледаш през розовите очила на майчината любов, помисли си с горчивина Теса. Но едва ли Марк беше виновен, че нещата между тях все още не вървяха. Снощи бе имала възможност да възстанови хармонията, но я пропусна. Той я откри да разглежда спалнята, която щяха да поделят. Младата жена се стресна, защото не го беше чула да отваря вратата.

— Исках да видя дали гардеробът е достатъчно голям — извини се тя. — Мислех, че няма да имаш нищо против.

— Разбира се — отвърна спокойно той. — Тази стая ще бъде и твоя. Няма защо да се извиняваш, че си влязла. Можеш и да я претапицираш, ако искаш. Може би е прекалено мъжка. Фирмата, чиито услуги ползвам обикновено, сигурно ще успее да се справи преди сватбата, ако настоя.

— Харесвам я така — каза тя. — Във всеки случай не обичам прекалената претрупаност.

— Зная. И това е едно от нещата, които харесвам у теб.

— Само това ли?

— Не, има и други. — Пристъпи към нея и я притегли към себе си. — Наистина ли трябва да чакаме? Желая те сега, Теса!

Тя преглътна, докато се бореше с бушуващите в нея желания.

— Не сме сами, Марк! Джейсън…

— Мога да заключа. — Ръцете му вече развързваха с бавни движения фльонгата на блузата й. — Отпусни се, мила. Ние сме си у дома и аз искам да те любя.

Тя спря ръката му, когато той разкопча най-горното копче и се насили да погледне мъжа в лицето.

— Това не е моят дом. Още не. Просто мисля, че не е редно, особено като зная, че Джейсън може да ни потърси всеки момент. А и отдавна трябваше да е в леглото.

В началото той като че ли се разсърди, но после се усмихна, вдигна рамене и я пусна.

— Сигурно си права. Пак избързвам.

— Не… — Отчаяно се мъчеше да премахне новото недоразумение. — И аз те желая, Марк. Трябва да ме разбереш. Само че…

— Искаш всичко да е законно и открито. — Той се усмихваше, но не и очите му. — Разбирам те. И аз бих се чувствал по същия начин на твое място. Просто за мъжете други неща са по-важни. Ще почакам. Вероятно така е най-добре. В замяна ще взема студен душ.

Тонът му беше рязък. Теса прехапа устни, когато той се извърна. Реакцията му на неочаквания й отказ изобщо не беше философска. Готова беше да го повика да се върне, но се съмняваше, че той ще отвърне на нежността й. Друго щеше да е, ако беше сигурна, че я обича. Привличаше го, но същите чувства можеше да изпитва към всяка друга жена.

— Избра ли си вече рокля? — попита Елизабет и я върна към действителността. — Ще купиш готова, разбира се, но не чакай до последния момент. И искам да прегледаш списъка на гостите, преди да изпратя поканите. След като вече твърдо е решено, че Джейсън ще бъде шафер, помислила ли си за облеклото му? — Тя замълча, засмя се и поклати глава. — Хубаво е да имаш грижата за всичко, но трябва да мислиш за толкова много неща.

— Зная. — В отговора й се прокрадна извинение. — Марк би предпочел да минем само през общината. И може би щеше да е по-добре, като се има предвид малкото време, което имаме на разположение.

— В никакъв случай! — противопостави се категорично майка й. — Що за идея! Нормално е да бърза при тези обстоятелства, но няма причина да не се направи всичко, както си му е редът. — След кратка пауза тя промени деликатно тона си. — Като говорим за идеи, не можеш ли да дойдеш да живееш при нас поне две седмици преди сватбата? Джейсън ще е доволен да бъде с Ким. А и Марк ще има време и възможност да уреди собствените си ангажименти.

— Какви ангажименти? — попита Теса. — Ти всъщност смяташ, че не е редно да живеем в една къща до самата сватба, нали?

— Е, ти го каза. Наистина ще е по-добре и за двама ви да не сте непрекъснато заедно. Трябва да се запази известна сдържаност. От друга страна, наистина си ми необходима тук, Теса. Мислиш ли, че Марк ще се противопостави?

— Защо не попиташ него? — каза тя, хваната натясно. — Нека предложението излезе от теб, а не от мен.

— Добре, ще го направя. Сигурна съм, че той ще разбере.

Тя повдигна въпроса, докато пиеха кафе в дневната след вечерята, за която Марк заяви, че е една от най-вкусните през живота му. Трудно й беше да прецени реакцията му.

— Виждам, че имаш нужда от помощ — призна той. — Защо не наистина? Всъщност идеята е отлична… стига само да сте сигурни, че Джейсън няма да ви създава неприятности.

Момчето щеше да се пръсне от удоволствие.

— Ще мога да си играя всеки ден с Ким!

— Той няма да ни пречи — потвърди Елизабет и се усмихна на детето. — Джералд ще се радва да има компания при разходките си, нали, скъпи?

Баща й кимна непринудено.

— Ще бъде като едно време, когато момичетата бяха малки.

— Аз не съм малък, на седем години и три месеца съм — вметна Джейсън с достойнство.

Джералд Кадман прикри усмивката си и веднага се поправи.

— Извинявай, приятелю, просто така се казва.

— Ще ви докарам в четвъртък — каза Марк. Тонът му беше любезен, цялото му държание не издаваше несъгласие. — Жалко, че не сме се сетили по-рано.

Поне няма да има възможност за нови разногласия между тях, мина й през ума. На връщане Джейсън заспа на задната седалка на колата и тя подхвана отново разговора:

— Сигурен ли си, че няма да ти е неприятно да останеш сам?

— Няма да съм сам. — Цялото му внимание беше насочено към пътя. — Дийн ще дойде дотогава.

— Брат ти?

— Да. Но така или иначе майка ти има нужда от теб — добави той, за да бъде по-убедителен.

Повече, отколкото той. Не беше необходимо да го казва. Теса остана няколко минути мълчалива, за да успее да приеме потвърждението на това, което вече знаеше. Когато отново се обади, смени темата:

— Все още ли възнамеряваш да продадеш къщата?

— Веднага след сватбата — отговори той. — Ще потърсим къща в Съри или в Кент. Освен ако нямаш други предпочитания.

— Не. — Внезапно се почувства щастлива. — Стига да има хубава голяма градина за Джейсън.

— И за другите деца, които може да се появят. — Тонът му беше предпазлив. — Хубаво ще е да има брат или сестра, нали?

— Или може би и двете — каза тихо тя.

— Не бързай толкова — засмя се мъжът.

С малко късмет времето ще промени нещата към по-добро, помисли си Теса.

Беше почти единайсет, когато най-после стигнаха у дома. Марк веднага занесе горе спящото дете.

— Аз ще си лягам — каза той. — Ще се справиш ли сама?

— Разбира се. — Много й се искаше да го целуне, но не се осмели. — Лека нощ, Марк!

Той си тръгна, без да се обръща. След като съблече Джейсън и му надяна пижамката, се утеши, като го целуна за лека нощ, въпреки че той изобщо не помръдна.

Взе си душ, облече бледорозова нощница и разреса косата си, докато тя заблестя като копринена в огледалото. От един час вече знаеше какво ще направи. Надяваше се, че постъпва правилно.

Шеста глава

Стаята на Марк беше тъмна. Той се изправи на лакът, когато тя влезе.

— С Джейсън ли се е случило нещо?

— Не. — Гласът й беше пресипнал. — Мисля, че е време да престана да се държа толкова… глупаво.

— Изобщо не си глупава — каза тихо Марк и отметна завивката си. — Ела.

Тя приближи без повече колебания и се отпусна в топлата му прегръдка. Усети, че е съвсем гол.

— Почти винаги спя така — прошепна той, доловил причината за внезапното й сковаване. — Надявам се, когато се оженим, и ти да започнеш да го правиш. Ръката му потърси бедрото й, плъзна се покрай талията й и продължи нагоре, за да открие гърдите й. — Колко прекрасни и нежни са! Помогни ми да те съблека.

Сърцето й се разтуптя, когато вдигна ръце, за да свали той нощницата през главата й. Почувства голото му тяло с всяка своя фибра. Сетивата й бяха възбудени до такава степен, че миризмите, образите и звуците се сливаха в едно.

— За пръв път ми е — промълви тя, неуверена в себе си, и усети изненадата му.

— Сигурно причината не е в липсата на възможности, значи сама си се отказала — прошепна той в косата й. — Защо?

— Защото никога досега не съм го искала толкова силно — призна тя. — Защото нито един мъж не ме е карал да се чувствам така.

— Теса… — дрезгаво прошепна той.

Тя го накара да замълчи и се отдаде на инстинкта си, стар като света. Властните ръце на мъжа се плъзгаха по тялото й, караха я да тръпне и да се извива, вземаха й дъха.

Отначало колебливо, но после все по-уверено дланите й погалиха мускулестите гърди. Наслаждаваше се на все по-страстните му целувки.

Усети болка, когато той проникна в нея, макар да бе нежен и внимателен. Ала едва когато усети, че агонията отстъпи на екстаза, мъжът ускори темпото. Завладя я вълна от усещания и я отнесе заедно с него в света на щастието и забравата.

Връщането към действителността приличаше на събуждане от прекрасен сън.

Марк беше още в нея, главата му тежеше на рамото й. Раздвижи се под тежестта му, развълнувана от току-що преживените непознати усещания.

Да, наистина се чувстваше по-различна. Знаеше също, че интимността им през изминалата нощ е само начало. Фактът, че той не я обича, ще е от значение утре, но сега самото му присъствие беше достатъчно.

— Извинявай, ако съм ти причинил болка — прошепна той. — Беше неизбежно. Но следващия път ще бъде по-добре.

Тя се усмихна и притисна устни към бузата му.

— Нима е възможно?

— Почакай и ще видиш — весело рече той. — Ти си невероятно страстна жена, Теса Кадман!

— Майка ми щеше да каже, че съм безсрамна уличница — промърмори тя. — И ти ли мислиш така?

— Абсолютно. Което много ме радва.

Сгушена в него, усещаше топлия му дъх на врата си. Той заспа преди нея, дишането му стана дълбоко и равномерно. Отсега нататък ще бъдат заедно до края на живота си, помисли си блажено Теса. Бракът им ще бъде щастлив.

Когато отвори очи, беше вече сутрин. Марк не беше до нея. Погледна часовника и скочи. Седем и половина! Джейсън сигурно е станал и се чуди къде е тя. Не бива да я намира тук, в леглото на баща си. Не е редно. Трябва да отиде в стаята си веднага, още преди да е дошъл да я търси.

Слава богу, стълбището беше празно. Потисна желанието си да се втурне с всички сили и когато се добра до стаята си, затвори след себе си вратата и се облегна на нея за миг. Марк трябваше поне да я събуди, преди да слезе в кабинета да работи. Със сигурност и той не искаше Джейсън да разбере, че обстоятелствата са променени. Тя, разбира се, не съжаляваше за нищо. Как би могла? Снощното преживяване бе най-хубавото в целия й живот, искаше й се да го извика на всеослушание.

Тази сутрин кабинетът беше затворен. Сложи ухо на дебелата врата и дочу неясния шум на електрическата пишеща машина. Може да му занесе кафе, мина й през ума.

— Какво правиш, Теса? — полюбопитства Джейсън от стълбите зад нея и тя се сепна виновно.

— Не бях сигурна къде е баща ти — призна тя. — Навярно е започнал работа много рано.

— Чух го да слиза в шест и половина — уведоми я Джейсън. — И аз смятах да стана, но пак заспах.

За щастие, помисли си Теса. Преди да сипе кафето, видя, че момчето се настани на масата с любимите си бисквити и мляко. Нерешителното й почукване на вратата на кабинета остана без отговор. Поколеба се за момент и после влезе.

— Мислех, че би пийнал кафе — каза тя, когато Марк разсеяно вдигна поглед. — Искаш ли и нещо за ядене?

С широко движение на ръката си той разчисти малко място сред разпръснатите листове, взе чашата и веднага се обърна пак към страницата, поставена на пишещата машина.

— По-късно — отговори припряно той. — Благодаря ти, Теса.

Очевидно нейното присъствие не беше желано. Тя прехапа устни и излезе от стаята, като затвори плътно вратата зад себе си. Той се държеше така, сякаш снощи нищо не се беше случило. Разбира се, преживяването не е било ново за него. В живота му е имало и други жени, освен Даян. Денят й се стори по-мрачен.

Приготвяше в кухнята салата от шунка за обяд, когато малко преди десет часа се звънна на входната врата. За миг се изкуши да го остави той да отвори, но детинските капризи не бяха в стила й. Мъжът на прага имаше тена и телосложението на Марк, но все пак бе някак съвсем различен. Не само защото е по-млад, помисли си Теса, когато срещна нескритото любопитство в синьо-сивите очи.

— Аз съм Дийн — каза той с леко провлечен канадски акцент. — А вие вероятно сте бъдещата ми снаха?

Теса смутено подаде ръка.

— Здравей, Дийн. Очаквахме те след около седмица.

— Планът се промени — добави остро той. — Може ли да вляза?

— О, извинявай. — Тя се отдръпна. — Разбира се!

Той вдигна единствения си куфар, прекрачи прага и се озърна припряно.

— Нищо не се е променило. Тапетите са сигурно на повече от десет години.

— Значи са качествени — отвърна Теса, вече превъзмогнала първоначалната си изненада. — Добре ли пътува?

— Горе-долу. — Той се обърна отново към нея със замислен поглед. — Не си такава, каквато очаквах.

Отварянето на вратата на кабинета спаси Теса от необходимостта да отговори на тази забележка, въпреки че щеше да й е интересно да чуе какво точно е очаквал. Марк изглеждаше по-скоро примирен, отколкото изненадан.

— Радвам се да те видя — каза той на брат си. — Защо не ни предупреди, че ще дойдеш по-рано?

— Реших в последния момент. — Не беше толкова непринуден, колкото му се искаше да изглежда. — Може ли да закуся? Идвам направо от Хийтроу.

— Да, заповядай — предложи Теса и погледна неуверено Марк. — А ти?

— И аз ще дойда. — Ненадейната му усмивка стопли сърцето й. — Току-що усетих, че съм гладен.

— Ще съм готова след десет минути — обеща тя. — Сигурно имате да си кажете куп неща. Защо не седнете, а аз ще ви повикам, когато свърша?

Тя се отправи отново към кухнята с весела стъпка. Усмихна й се веднъж и беше готова на всичко. Какво ли не прави любовта? Взаимна или не, трябваше да свиква с нея.

Когато повика двамата мъже в трапезарията, примирението на Марк бе съвсем очевидно. А Дийн беше по-умърлушен, въпреки че се посъвзе, като видя отрупаната чиния пред себе си.

— Избраницата ти не е само хубавичка — отбеляза той. — Всичко е точно както трябва.

— По-късно ще пристигне още багаж — каза Марк, преди да започне да се храни. — Дийн няма да се връща в Канада.

— О-о! — Теса отмести поглед от единия към другия. Чудеше се какво да добави. — Разбирам — довърши неуверено тя. — Ще отида да проверя дали стаята е готова.

Госпожа Бротън работеше на горния етаж. Тя недоволно изсумтя, когато чу за новия член на домакинството.

— Не се е връщал от година — каза тя. — Няма да се изненадам, ако са го уволнили. Истински чаровник е, когато реши, но смята, че светът му е задължен. Доколкото ми е известно, пропилял е всичките си пари по фондовите борси, и сега живее на гърба на господин Марк. Той му уреди работата в Канада. Знаех си, че няма да е за дълго.

— Може би просто не му харесва страната — предположи Теса, защото съзнаваше, че не би трябвало да слуша тези клюки, но и не можеше да остане глуха за тях. — Сега си е у дома и ще се огледа за нещо друго.

— Сега си е у дома и ще си късметлийка, ако изобщо се отървеш от него. — Предсказанието й беше мрачно. — Ще видиш, че съм права!

Марк се върна към работата си, веднага след като се нахрани и остави Теса да покаже на брат му коя стая е приготвена за него.

— Не се притеснявай — каза й спокойно Дийн. — Живял съм тук достатъчно дълго, за да я намеря сам. Между другото, къде е Джейсън?

— Беше в стаята си — отговори му Теса и се почуди дали високомерното му отношение беше преднамерено, или несъзнателно.

Дийн отвори вратата и отвътре се чу възторжен вик.

— Чичо Дийн!

Теса бавно слезе по стълбите и се почувства внезапно, и непонятно защо, потисната. Той няма да остане дълго тук, успокои се тя. Само докато си намери работа и квартира. Но тя решително загърби факта, че това може да продължи с месеци. Къщата беше достатъчно голяма за всички.

Дийн проведе няколко телефонни разговора следобед и съобщи, че ще излиза за вечеря. За да възобнови старите си контакти, отвърна безгрижно той на хладния коментар на Марк.

— Дийн знае ли защо ще се оженим? — попита Теса колкото е възможно по-нехайно, след като Джейсън вече си беше легнал.

— Имаш предвид делото за попечителство? — Марк поклати глава. — Никой друг не знае засега.

Тя добави притеснено:

— Джейсън трябва ли да присъства на процеса?

— Надявам се да не се наложи. Предпочитам да го държа настрана.

— И аз се надявам!

— И за мен ли ще се безпокоиш така, когато се оженим? — попита той с тон, който би трябвало да е шеговит, но всъщност бе твърде сериозен.

— Ти си възрастен и можеш да защитаваш интересите си — отговори тя.

— Но не и за тези на Джейсън?

Тя въздъхна.

— Не исках да прозвучи така.

— Зная — каза тихо той. — Ти си необикновен човек, Теса. Друг не би направил снощния ти жест.

Само жест ли е било за него, запита се тъжно тя. Но какво повече би могла да очаква? Вече знаеше, че не я обича. Поне беше достатъчно честен, за да не се преструва.

— След като Дийн живее с нас, мисля, че ще трябва да продължим както беше досега — добави той с нотка на съжаление. — В никакъв случай не искам да те излагам на злонамерените му намеци, ако заподозре, че сме изпреварили събитията.

Отчаяно копнееше да почувства ръцете му, устните му. Но чу собствения си спокоен, студен и безкрайно хладнокръвен глас:

— Сигурна съм, че и двамата няма да имаме време да се почувстваме самотни.

— Да — сви устни той. — И като говорим за време, аз трябва да го използвам по-рационално.

— Към работата си ли се връщаш? — попита унило тя, когато Марк се изправи.

— Искам да напредна с книгата колкото е възможно повече преди сватбата, дори да не успея да я довърша — каза той. — През следващите две седмици ще бъда и по-концентриран. — Когато мина покрай стола й, той се наведе и я целуна леко по челото. — Не ме чакай. Вероятно ще работя до късно през нощта.

— Да ти донеса ли питие или нещо друго по-късно? — попита тя.

Той поклати глава.

— Ако имам нужда от нещо, то ще е уиски, а гарафата в кабинета е пълна до половината. Лека нощ, Теса.

Излезе, преди тя да успее да му отговори, и я остави втренчена в огъня с чувството, че следващите два дни ще й се сторят дълги като години.

Но всъщност времето й мина доста бързо. Беше заета със запасяването с полуфабрикати, за да могат двамата мъже да си ги приготвят, когато пожелаят. Не виждаше често Дийн. Той излизаше всяка вечер, връщаше се късно или рано, зависи от гледната точка, и ставаше едва когато усетеше по миризмата, че се приготвя закуската. Както каза госпожа Бротън, беше голям чаровник, когато си го поставеше за цел, но Теса не успяваше да се отпусне в негово присъствие. Въпреки факта, че не го беше виждал почти година, Джейсън много го обичаше. „Чичо Дийн е забавен — заяви той. — Разказва вицове.“

В четвъртък сутринта Джейсън беше слязъл в кухнята преди Теса. Измит и облечен, той си беше налял чаша портокалов сок и прелистваше вестника, сякаш разбираше всяка дума.

— Аз си приготвих багажа — съобщи той. — Кога ще тръгваме?

— Със сигурност не преди закуска. — Теса неволно се усмихна на нетърпението му. — Значи няма да ти е мъчно да оставиш татко сам?

— Той няма да е сам. — Дийн влезе след нея в стаята. — Аз съм тук. — Сиво-сините му очи имаха странен израз, когато тя се обърна към него. — Къде точно отиваш?

— С Джейсън ще бъдем при моите родители до сватбата — отвърна тя. — Майка ми има нужда от помощ при подготовката.

— Значи ние с Марк ще трябва сами да се грижим за себе си през следващите две седмици, така ли?

— Не съвсем — отвърна Теса. — Госпожа Бротън е тук.

Той направи кисела физиономия и разсмя Джейсън.

— Тя не оживява обстановката като теб. А кой ще ни готви?

— Винаги можеш да се храниш навън.

— Но са необходими пари, а в момента нямам много.

— Тогава вероятно би трябвало да си намериш работа — безгрижно се усмихна тя.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Длъжностите, които носят такава заплата, каквато ми е необходима, за да се издържам, не се намират често.

— Винаги можеш да понижиш критериите си.

— Не е в мой стил. — Погледът му стана враждебен, въпреки че тонът му беше все така спокоен. — Може би трябва да си намеря богата вдовица или разведена жена.

Сама си го търсеше, призна си Теса с горчивина. Марк нямаше да й благодари, задето беше казала на брат му някои истини, особено в присъствието на Джейсън.

— Съжалявам — каза тя. — Нямам право да ти казвам какво да правиш.

— Не се безпокой. Изглеждаш малко изморена тази сутрин. Предполагам, не си спала много през нощта.

Теса усети как се изчервява. „Злонамерен намек“ бяха точните думи. Марк познаваше чудесно брат си.

— Спах добре — овладя тя гласа си. — Какво искаш за закуска?

— Каквото ще яде Марк. — Все още беше враждебен. — С теб той хваща с един удар два заека, квалифицирана детегледачка и икономка.

Теса не отговори. Тя беше започнала да се заяжда. Едва ли можеше да обвинява Дийн, че поддържа огъня. И все пак думите му я засегнаха. Толкова ли беше очевидно, че Марк не я обича?

Джейсън местеше поглед от единия към другия с плахо, разтревожено изражение и явно усещаше напрежението, ако не и причината за него. Тя му се усмихна успокоително, преди да се върне към задълженията си, благодарна, че Дийн излезе от кухнята.

Марк се появи по средата на закуската.

— Виждала ли си сутрешния вестник? — попита той. Усмивка премина по лицето му, когато Джейсън сгъна набързо страниците.

— Разгледах всички снимки. Сега можеш да го вземеш — отговори синът му и добави нетърпеливо: — Веднага след закуска ли тръгваме?

— Не можеш да дочакаш да видиш отново кучето, нали? — Той срещна погледа й. — Зависи от Теса.

— Имам още работа — рече тя. — Ако отидем там на обяд, може да ядеш с нас, преди да тръгнеш обратно към града.

— Имам среща в три — каза той. — Ще бъде напрегнато. Дийн слезе ли вече?

— Мисля, че е в гостната.

Каквото и да си бяха казали, то явно не се бе харесало на Дийн. Той поглъщаше храната пред себе си мълчаливо, а устните на Марк бяха свити. Ако бе разпитвал Дийн за плановете му за бъдещето, брат му сигурно си е помислил, че са се съюзили срещу него.

Джейсън усещаше напрегнатата атмосфера и беше потиснат. Развесели се едва когато Теса му предложи да й помогне в приготвянето на багажа. Трябваше да намери възможност да прегледа куфара му, без той да я види, защото силно се съмняваше, че мненията им относно нещата, които ще са му необходими, съвпадаха.

През целия път до Есекс той оживено разговаряше. Теса беше предупредила майка си по телефона и когато пристигнаха към дванайсет часа, обядът беше почти готов. Голямата изненада беше сестра й, дошла от Апминстър, любопитна да се запознае с мъжа, който най-после бе поискал ръката на Теса. Роджър, за съжаление, беше в чужбина.

Теса се зарадва на срещата, но не можа да потисне пронизалата я болка, когато видя, че Марк е запленен от жизнеността и хубавото лице на Лора. Кестенявата коса на сестра й сега беше тъмноруса. Стройната й гъвкава фигура не издаваше, че е майка на две деца.

— Оставих ги на бавачката — сподели тя. — На Робърт му става лошо в колата.

— Колко са големи? — попита Марк.

— Единият е на четири, другият — на две години. — Тя се усмихна на Джейсън. — Опасявам се, че са малки за теб. Робърт сега тръгна на детска градина.

— А аз ходя на предучилищна подготовка — отвърна гордо той. — Щях да отида в пансион, но сега Теса ще живее с нас и вече не е необходимо. Нали, татко? — попита той със съмнение.

— Да, поне докато пораснеш — кимна Марк.

Само ако съдът отсъди справедливо на процеса, помисли си Теса и с усилие си спомни истинската причина, поради която Марк я помоли да се омъжи за него. За първи път се почуди какво ще е отношението му, ако му отнемат попечителството.

— Мила, той е невероятен! — възкликна Лора, когато мъжете излязоха за момент. — И аз бих могла да се влюбя в него! Сигурна съм, че ще бъдете много щастливи.

Теса промърмори нещо подходящо в отговор. Чувстваше се изморена и потисната. За околните нищо не им липсваше. Само тя и Марк знаеха какво е истинското състояние на нещата, а неговите мисли й бяха неизвестни.

Той си тръгна преди два часа. Теса го изпрати до колата и беше изненадана и очарована, когато той я притегли към себе си и я целуна страстно.

— Ще ми липсваш — рече Марк. — И двамата ще ми липсвате. Ще дойда възможно най-скоро.

— Не. — Възвърнала увереността си, тя си позволи да възрази. — Наслаждавай се на последните си ергенски дни през следващите две седмици, защото после те очакват отговорностите, които ще имаш като съпруг.

Марк се усмихна.

— Звучи като доживотна присъда. Е, щом така искаш…

Не, искаше го тук, до нея, но все още нямаше смелост да му го каже. Проследи го с поглед как потегля и имаше чувството, че отнася част от нея със себе си.

Сватбата беше прекрасна. Поне на такова мнение бяха почти всички. А за самата Теса церемонията мина като миг. Преди да дойде на себе си, вече стоеше до Марк и посрещаше гостите за официалния обяд. Марк изглеждаше великолепно в сивия си костюм. Съпругът й. Мъжът, когото обичаше. Сега нищо не можеше да ги раздели. Искът за попечителство беше оттеглен. Той й го каза едва снощи по телефона. Явно Даян беше разбрала, че при променените обстоятелства нямаше големи шансове за успех. Значи имаше полза от женитбата им. Сега трябва само да заздравят отношенията си.

Дийн се шегуваше с една от по-младите гостенки. Двамата братя не бяха много близки. Дийн беше враждебно настроен към нея, сега вече го знаеше. Защо, не беше сигурна. Тя не му отнемаше нищо.

Фиона Хамънд честити на майка й. Беше красива и малко надменна, сякаш цялата тази история бе недостойна за нея. Движеше се между гостите и промърморваше от време на време няколко подходящи думи с лека, отегчена усмивка, която не слизаше от лицето й. После се озова пред тях, очите й търсеха погледа на Марк, усмивката й стана по-нежна, интимна.

— Честито, скъпи! — Тя се обърна към Теса и добави: — И на теб, разбира се, Теса. Каква хубава рокля! Нотингамска дантела, нали? Малко промяна след всички тези сатени и коприни!

И Теса мислеше така. Тогава защо усети унижение в забележката й? Защото не го казва като комплимент, осъзна тя, като долови злобата в светлосините очи. Явно не само Дийн бе враждебно настроен. Беше си присвоила мъжа, който тази жена искаше за себе си.

— Благодаря — отговори сдържано тя. — Радвам се, че дойде. Изглежда си последната. Марк, може би искаш да отидеш с — Фиона, нали — да посрещнеш сестра ми и съпруга й.

Весел лъч проблесна в очите му, когато я погледна.

— Ще се видим на масата.

Удивителна двойка са, помисли си Теса, докато двамата се отдалечаваха през множеството в залата. Обърна се и видя, че Дийн я наблюдава. Насили се да се усмихне радостно.

— Официалното облекло ти подхожда — започна тя. — Хубав девер имам!

— Дрехите правят човека — отговори той с познатата ленива интонация, която прикриваше истинската му същност. — И ти си се постарала да изглеждаш добре.

Не му обръщай внимание, посъветва я част от съзнанието й. Отвърни му, тласкаше я друга. Едва успя да овладее кикота, който напираше на устните й. Няма да позволи на никого да развали празника й. Нито на Дийн, нито на Фиона, нито на самия дявол!

Джейсън си проби път през навалицата към нея и я дръпна за полата.

— Теса, искам да отида до тоалетната — прошепна настойчиво той, — а не знам къде е.

— Ще ти я покажа — отвърна тя и го хвана за ръка. — Ела!

— Няма почивка за булката — промърмори Дийн, докато минаваха покрай него. — И на сватбеното пътешествие ли ще го вземете със себе си?

Този път Теса не обърна внимание на забележката. Дийн наистина бе непоносим! Джейсън щеше да остане при родителите й през кратката седмица, която тя и Марк можаха да отделят за себе си, за да не закъснее момчето за учебната година. Вместо на Малдивите щяха да я прекарат на остров Гърнзи, закъдето щяха да отлетят по-късно същия ден. Не че имаше значение къде отиваха, важното беше, че ще бъде с Марк.

Приемът преминаваше през традиционните си фази. След обяда следваха речите, тостовете, безкрайните спомени на роднините за минали сватби. Фиона беше сред първите, които си тръгнаха.

Когато Теса спомена, че е време да се преобличат, Марк й предложи тя да отиде първа.

Беше предвидено да сменят официалното си облекло с по-спортно в стаята, в която спаха снощи. Теса отвори вратата и се наведе да вземе плика на пода. Сигурно отново картичка, само че защо трябваше да я донесат тук, вместо да й я дадат долу, почуди се Теса.

Тя остави букета си на леглото и извади листа.

Съобщението беше напечатано, четеше се лесно и именно заради това бе още по-унищожително.

„Може би трябва да попиташ съпруга си с кого е прекарал по-голямата част от последните две седмици. Ако не беше заради Джейсън, нямаше да се радваш на ролята на съпруга. Възползвай се максимално от нея, защото няма да продължи дълго.“

Седма глава

Фиона или Дийн, чудеше се Теса в първите мигове на вцепенение. Всеки от тях е способен да го направи, помисли си тя, въпреки че все още не разбираше за какво би искал да й отмъсти Дийн.

Но в момента друго беше важно. Ако Фиона Хамънд беше този „някой“, за когото й съобщаваха, сега вече можеше да си обясни погледите, които си размениха с Марк на приема.

„Възползвай се от последните си свободни дни“ — му беше казала тя на шега. Явно го бе приел буквално. Липсата на майчински инстинкт у Фиона не намаляваше привлекателността й. Вероятно от самото начало Марк си е представял така нещата.

Не може да е истина, каза си твърдо Теса. Поне заслужава да му се даде възможност да бъде изслушан. Може да отрече, но тя ще разбере по очите му дали е вярно, или не. Беше се преоблякла вече, когато Марк дойде.

— Много си бърза! — възкликна той и погледна стройната й фигура с одобрение. После се вгледа отново в нея и забеляза промененото й изражение. — Как се чувстваш?

Нито времето, нито мястото са подходящи за обяснения, каза си Теса и възпря порива си.

— Изтощена. Трябва да побързаме, ако не искаме да изпуснем самолета.

— Ще успеем — успокои я той. — Не се притеснявай.

Тя отиде до прозореца, докато той обличаше лекия си бежов костюм. Може би беше най-добре да не обръща внимание на съобщението, но не беше сигурна, че ще може да превъзмогне съмненията си.

Той не я целуна, преди да излязат от стаята, вероятно защото тя не му даде възможност. Роднините и приятелите ги чакаха навън. Елизабет Кадман беше просълзена. От щастие, увери ги тя.

Хвърлиха конфети, когато те се отправиха към колата. Въздухът се изпълни с викове „довиждане“ и „на добър час“. Теса хвърли букета си, без да погледне кой го хвана и седна в колата. Усмивката не слизаше от лицето й, но тя копнееше да се махне от тези хора, които се бяха събрали, за да се радват заедно с нея. Джейсън стоеше до сестра й и изглеждаше нещастен, че го оставят, макар и за една седмица.

Махна му, когато колата потегли, защото съзнаваше, че ако не беше той, нямаше да го има и този ден.

По пътя за летището се престори на заспала. Попаднаха на задръстване и едва стигнаха за полета. По време на едночасовото пътуване не беше трудно да поддържа разговора, а когато уредиха формалностите при кацането и взеха колата, която Марк беше запазил, вече се стъмваше и цялото му внимание беше погълнато от пътя, докато шофираше към източното крайбрежие на острова.

Сградата на хотела беше несиметрична и отвън приличаше на преустроен чифлик, а отвътре — на миниатюрен френски замък. Настаниха се в апартамент на горния етаж. Теса стоеше в средата на голямата и хубава дневна, докато Марк даваше бакшиш на носача, който беше качил багажа им. След миг ще са сами. Тогава едва ли ще може да го държи на разстояние. И ще се наложи или да се преструва, или да го попита без заобикалки. Но още не беше сигурна какво ще предприеме.

— Гладна ли си? — попита той, когато носачът си тръгна.

— Да — каза тя и се насили да го погледне. — Почти нищо не ядох на обяд.

— В такъв случай да се преоблечем набързо и да слезем да вечеряме. Разопаковането може да почака.

Сигурно се чудеше защо е толкова сдържана, но явно не смяташе да я попита. След като се нахранят, ще бъде съвсем различно, разбира се. Независимо дали я обичаше, или не, едва ли щеше да прекара първата си брачна нощ в очакване настроението на съпругата му да се подобри.

Ресторантът беше полупразен. Оберкелнерът ги осведоми, че най-оживените месеци са от юни до август, а сега бе октомври.

Хранеше се насила, но нали беше казала, че е гладна. Дори задушената сьомга й приличаше на дървени стърготини. Марк имаше добър апетит, както винаги. При мъжете емоциите никога не пречеха на удовлетворяването на физическите потребности.

Към десет часа беше изпила кафето си и не можеше да отлага повече. Качиха се в апартамента и едва когато затвориха вратата, Марк посегна и притегли Теса към себе си.

— От какво се боиш? — попита той. — Щом първият път беше толкова хубаво и за двамата, сега ще бъде още по-добре.

— По-добре, отколкото с Фиона? — Думите се изплъзнаха против волята й. Видя как лицето му се изопна, сивите му очи станаха сурови.

— Хайде да не намесваме Фиона.

— Не мога да оставя нещата така. Вярно ли е, че си се виждал с нея, докато ние с Джейсън отсъствахме?

— И какво, ако е вярно?

Беше очаквала да отрече или да се възмути, но не и да отклони така въпроса й. Погледна го безпомощно, преди да успее да се съвземе.

— Признаваш ли?

— Да. Защо да не призная, след като е вярно?

— Колко пъти?

— Не съм ги броил — повдигна рамене той.

— Разбирам. — Гордостта й дойде на помощ. Вдигна глава, очите й се изпълниха с презрение. — Тогава по-добре веднага да се върнеш при нея, защото аз не съм готова да поема ролята й!

— Така ли? — Той говореше спокойно, почти нежно, но изразът му бе заплашителен. — А ако аз не съм готов да се съглася?

— Ще трябва. — Тя трепереше и се мъчеше с всички сили да прикрие този факт. — Ще живеем заедно заради Джейсън, но няма да ти позволя да ме любиш отново и за милиони долари!

— Не възнамерявам да ти предложа милиони. — Тонът му беше жесток. — И да не се лъжем, че щастието на Джейсън беше единствената причина да се омъжиш за мен. Проучи добре финансовото ми състояние, преди да се съгласиш. Дори поиска от Джейсън да го потвърди.

— Не е вярно! — Теса се смая от обвинението. — Никога не съм му задавала подобни въпроси!

— Сама си призна, случайно, както каза. — Той огледа бледите й бузи и помръкналите очи и сви устни. — Обвиняваш ме по косвени улики, така ли?

— Значи си невинен?

— Нищо не значи. Дори не ме интересува кой ти е казал, че съм се виждал с Фиона. Вярвай каквото си искаш, но не мисли, че ще се изплъзнеш от задълженията си.

Тя го погледна втренчено, разтърсена до мозъка на костите си от студения му твърд глас.

— Задълженията си?

— Имам предвид консумирането на брака. В онази нощ не бяхме женени.

Тя неволно отстъпи крачка назад, но той обви ръка около шията й.

— Трябва да си луд, ако си мислиш…

— Не луд — каза той. — Само твърдо решен. Независимо дали ти харесва, или не, ти си моя съпруга и трябва да изпълняваш семейните си задължения!

Отказа да се бори с него, когато той я вдигна от пода, отвори с ритник вратата към спалнята, влезе и нежно остави Теса на леглото. Меката светлина на лампата сякаш подчертаваше суровостта на чертите му, когато се издигна над нея с искрящи очи. Тя отправи последна отчаяна молба:

— Не, Марк!

— Да, Марк! — процеди през зъби той.

Усети как малките копчета отзад на костюма й разкъсаха плата, когато той ги дръпна силно. Не можеше да повярва, че е способен да го направи. Свали всичките й дрехи бързо и методично. Чак когато беше съвсем гола, той се отдръпна и се съблече.

— Ако продължиш — прошепна тя, — ще те мразя до края на живота си!

— Тогава ме мрази — процеди той. — Поне ще бъдеш честна.

Легна до нея. Тя се насили да остане неподвижна и безучастна, когато ръката му бавно се плъзна от глезена към бедрото й, но й беше невъзможно да устои на коварната възбуда, на вълните от топлина, на желанието да откликне на ласката. Ала този път мъжът не влагаше чувства, от милувките не струеше нежност. И въпреки всичко тялото й тръпнеше при всеки допир.

Устните му докоснаха гърдите й, езикът му подразни зърното й. Мъжът коленичи, плъзна ръце под нея, за да я вдигне към себе си. Вече не можеше да издържа. Тялото й конвулсивно се изви, от устните й се отрони стон и тя опита да се изплъзне от безмилостните му ръце. Ала след миг вече не бе в състояние да се съпротивлява. Той я притисна с тяло и я облада, доказвайки с всеки мощен тласък на бедрата си мъжкото си превъзходство.

Задоволил напълно страстта си, той се отпусна до младата жена. Теса се обърна на другата страна, сви се инстинктивно и захапа китката си. Никакви сълзи! Бракът беше консумиран, без любов, без нежност, единствено с желание да бъде причинена болка.

Доста време мина, преди той да се раздвижи. Вече мислеше, че е заспал, когато мъжът рече:

— Трябва да поговорим. — Гласът му бе дрезгав.

— Няма за какво да говорим — отговори безучастно тя. — Остави ме на мира, Марк. Не бих понесла да се доближиш до мен!

— Много жалко. И за двама ни е вече късно да се измъкнем.

Когато най-накрая заспа, неговото дишане отдавна беше станало равномерно.

Отново беше сама, когато се събуди. Слънцето осветяваше дебелия килим. Седна в леглото и в същия момент вратата на банята се отвори. Марк вече беше облечен и избръснат. Очите му подигравателно се спряха на чаршафа, който тя дръпна към брадичката си, за да се загърне.

— Не е необходимо. Няма да повтарям изпълнението. Поне не тази сутрин.

Беше й трудно да проговори.

— Никога вече. Бракът не ти позволява да пренебрегваш правата ми.

— И какво ще направиш? — попита той. — Ще ме дадеш под съд?

— Ако е необходимо.

— И ще ощастливиш родителите си, да не говорим за Джейсън. Ако, разбира се, той означава нещо за теб.

— Да, той е от голямо значение за мен — поде тя и прехапа силно устни. — Знаеш ли, че си истински негодник?

— И с по-лоши думи са ме наричали. През целия ден ли ще останеш в леглото?

— Не — отвърна бурно тя. — Ще напусна това място веднага щом опаковам нещата си.

— Изобщо не ги разопаковахме, ако си спомняш. И никъде няма да ходиш. — Тонът му беше непреклонен. — През следващата седмица трябва да изглеждаме като нормална семейна двойка. Няма да ни коства много усилия. Поканихме родителите ти на вечеря в събота, когато ще доведат Джейсън. Пред тях също трябва да изглеждаме щастливи и доволни. Бракът е за цял живот, ти сама го каза. Минал съм през един развод, нямам намерение да преживявам втори.

— От гордост ли? — заяде се Теса. — Защото не можеш да задържиш съпругите си?

Сивите му очи проблеснаха заплашително.

— Ако цениш кожата си, премълчавай забележките от този род. Може би всеки от нас заслужава другия. Затова нека се примирим със ситуацията. Имаш двайсет минути да се приготвиш за закуска. После ще вземем колата и ще разгледаме забележителностите. А следващите дни… Ще ги приемем такива, каквито са. Ще ти спестя изчервяването и ще те изчакам в дневната.

След като той излезе, Теса остана за миг неподвижна. Тази сутрин трябваше да е най-щастливата в живота й. Повдигна й се при мисълта за загубата. Но едва ли щеше да е по-добре, ако не беше обърнала внимание на бележката.

Бе усетил нежеланието й да травмира Джейсън и собственото си семейство с раздяла или развод. Майка й ще бъде съсипана. Но всяко нещо си има мярка. Каквото и да предприеме отсега нататък, тя трябва да остане неопетнена. Няма да му достави голямо удоволствие да държи в ръцете си безжизненото й тяло!

Облече бяла памучна пола и блуза и влезе в дневната точно след двайсет минути. Той прелистваше сутрешния вестник.

— Изглеждаш съвсем непорочна в тези дрехи. Такова ли беше намерението ти?

— Не е реалистично — отговори му безучастно тя. — Просто не съм взела нищо черно със себе си. Ще тръгваме ли?

— Защо не? — усмихна се жестоко той. — От секса винаги огладнявам.

Така беше през целия ден. Едва сдържаха враждебността си, прикрита зад маските, които си бяха поставили пред хората. Когато бяха насаме, почти не си говореха. Само преди двайсет и четири часа се бяха заклели в църквата, мислеше си унило Теса. Струваше й се цяла вечност!

Тази вечер апетитът й беше още по-лош от предишната. Марк я наблюдаваше безмълвно, но свитите му устни говореха вместо него. Беше събота и музикантите свиреха. Той й предложи да потанцуват, докато чакат кафето си. Искаше да му откаже, но изразът му я предупреди да не се опитва.

Беше трудно да остане на разстояние от него на претъпкания дансинг. Той й помогна, като я притегли към себе си.

— Отпусни се. Няма да те ухапя.

Още не, помисли си тя. Усещаше натиска на мускулестите му бедра, топлината на тялото му. Бе я притиснал в прегръдките си и не й позволяваше да се отдръпне. На сантиметри пред очите си виждаше устните му. Довечера, или когато той реши, казваха те. Добре, ще видим чия воля е по-силна.

През следващите няколко минути нейната воля беше подложена на тежко изпитание. Ръката му се придвижи нагоре към косата й и нежно погали тила й.

— Престани! — изсъска тя.

— Защо? Когато се качим в спалнята, ще бъде съвсем различно. — Гласът му беше тих, но заплашителен. — За да има някаква полза от този брак, трябва да те науча да ме задоволяваш. Снощи само загрявахме. Довечера… Е, скоро ще разбереш.

— Плашиш ме до смърт — подигра му се тя с ясното съзнание, че казва истината.

— Забелязах — засмя се злобно той. — Вече трепериш като лист. Да помоля ли управата да включи отоплението?

Тя се отказа от неравната борба и въздъхна.

— Защо не се държим като цивилизовани хора? Готова съм да изпълнявам всички задължения на твоя съпруга, освен да спя с теб. Не можеш ли да се съгласиш?

— Кой говори за спане? Утре ще почиваме и ще се възстановяваме. Сервираха кафето — смени темата той, преди тя да успее да измисли отговор. — Да го изпием, докато е още горещо.

Теса се обърна с усилие и тръгна към масата. Усещаше близостта му зад гърба си. Той правеше всичко възможно да я извади от равновесие и успяваше. Как да се надява, че ще може да изпълни решението си от тази сутрин?

Като си припомниш русокосата надменна красавица, нашепна й вътрешен глас. Ласките на Марк, нежността му, са добре познати и на Фиона Хамънд.

Дори да беше забелязал промяната в израза й той не се издаде. Мъжката му гордост е в опасност, помисли си тя. До утре сутринта ще разбере, че поне една жена може да устои на несъмненото му майсторство на любовник.

Качиха се към единайсет. Марк не се опита да я докосне, преди да стигнат до апартамента. А и там само я накара да се отмести, като я стисна леко за лакътя, преди да се отправи към подноса с питиетата.

— Искаш ли нещо? — попита той.

Телосложението му беше съвършено: широк гръден кош, тесен таз, плосък корем… Тя преглътна с мъка и едва проговори:

— Не.

— Тогава използвай банята, освен ако не искаш да ме изчакаш, за да се изкъпем заедно.

— Предпочитам да се къпя с влечуго — отвърна му тя и докато отиваше към спалнята, го чу да се смее.

Беше вече в леглото, когато той се появи. Легнала с гръб към стаята, тя се вслушваше в характерните звуци, които издаваха, че той се съблича: дрънкането на монетите, когато изпразни джобовете си, шума от разкопчаването на ципа, тъпия удар на обувките му в пода.

След броени мигове той се пъхна до нея в леглото и я обърна решително към себе си.

— И да се преструваш, че спиш, пак няма да ме отблъснеш — заяви неумолимо. — Изглежда можем да общуваме само по този начин.

Лицето му тънеше в сянка, когато я притисна с тяло. Тя затвори очи и се отпусна безжизнено. Позволи му прави с тялото й всичко, което желае, но не допусна да я принуди да му отвърне.

Стори й се, че измина цяла вечност, докато той най-накрая прие поражението си. Всеки сантиметър от тялото й крещеше за избавление, кожата й плувна в пот само от усилието да се съпротивлява на домогванията му. Когато той вдигна поглед, Теса беше почти на края на силите си. Ако го беше усетил, още няколко мига и щеше да бъде загубена.

— Щом така искаш… — каза грубо той.

Беше я наранил и физически, и емоционално. Сега можеше да я остави на мира.

Осма глава

Върнаха се в петък рано вечерта и намериха Дийн да забавлява няколко приятели в гостната.

— Очаквах ви най-рано утре — каза той не особено разтревожен. — Отиваме в „Анабел“. Защо не дойдете с нас?

Как, за бога, си позволява да ходи в „Анабел“ запита се Теса, а Марк учтиво отхвърли поканата. Освен ако не си е намерил работа, докато отсъстваха. Понякога стават и чудеса, помисли си цинично тя. Ако Дийн беше написал бележката, нищо в държанието му не го издаваше. Не че имаше някакво значение кой беше авторът. Злото беше сторено.

— Ще приготвя вечерята — каза безизразно тя, когато Марк тръгна нагоре с куфарите. — Имаш ли някакви предпочитания?

— Ще се обадя в „Луиджи“ — отговори той, без да се обръща. — Съгласна ли си да поръчам лазаня?

— Чудесно.

Двоумеше се, докато той изкачваше стълбите. В никакъв случай нямаше да се присъедини към Дийн и компанията му в гостната, но и не искаше да остане точно сега насаме с Марк в спалнята им. Той не я беше докосвал от събота вечерта. Съмняваше се, че изобщо ще го направи отново.

Чудеше се дали е имало друг начин да се справи със ситуацията. Ако поговорят, може би ще се разберат.

Няма смисъл, помисли си мрачно. Беше й показал достатъчно ясно, че чувствата му към нея, каквито и да са били, се бяха стопили. Ще останат женени, но няма да живеят като мъж и жена. Може би най-напред трябва да се премести в старата си стая.

Но Дийн със сигурност щеше да забележи, а не можеше да се разчита, че няма да го сподели с никого. Ако новината за тяхното отчуждаване достигне до родителите й, никога няма да си прости. А и Джейсън наистина е дете, но със сигурност не е глупак.

Отиде в трапезарията да подреди масата. Утре трябва да приготви вечеря за четирима. Макар и с розови очила, майка й чуваше и виждаше. Една неволна грешка, и ще бъдат разкрити и двамата. Уикендът се очертаваше да бъде отвратителен.

Дийн и приятелите му тръгнаха към осем, шумни и весели. Марк слезе няколко минути по-късно.

— След тази компания май ще трябва да заредим отново барчето — отбеляза той. Защо не се обадиш сутринта на майка си да им предложиш да преспят тук?

— Много мило от твоя страна.

— Храната ще пристигне всеки момент. Мислех, че не се стремиш към интимна атмосфера, но тук е доста задушевно.

— Правилно мислиш. Не започвай всичко отначало, Марк.

— Какво, по дяволите, очакваш? Връщаме се от сватбено пътешествие, което надали би било удоволствие за някого.

— И на мен не ми беше приятно, както сам се убеди. Не е ли безсмислено? Няма час откакто сме си дошли и вече успяхме да се скараме. Не мога да живея така, Марк! Просто не мога!

— Нямаш друг избор. — Тонът му беше суров. — Независимо дали ни харесва, или не, не можем да се откажем от споразумението си. Ще се преструваме.

— За да спасиш мъжката си гордост? — попита язвително Теса.

— И Джейсън от майка му, ако си забравила вече. Естествено, ще продължим да спим в обща стая, но не се страхувай, че ще те карам да правиш каквото и да било друго. Ще разполагаш със собствена сума всеки месец и ще имаш пълна свобода.

— А ти ще се утешаваш с Фиона, разбира се.

Внезапно й се стори отегчен. Звънецът се обади и мъжът стана.

Така значи, помисли си Теса с болка, когато той отиде да отвори вратата. Тя носеше името му, беше осигурена, но всичко останало принадлежеше на Фиона.

Родителите й пристигнаха в шест и половина. Впечатлен от събитията през миналата седмица, Джейсън не спираше да бърбори.

— Ще ни липсва — призна майка й, когато той бе вече в леглото, и те пиеха аперитива си. — Внуците подмладяват. — Тя направи кратка пауза, защото осъзна какво беше казала, и погледна неловко към Марк. — Разбира се, Джейсън не ни е внук, но…

— Приятно ми е, че го чувствате като внук — отговори той. — Майка ми и баща ми починаха, преди той да се роди, а родителите на съпругата ми живеят в Австралия. Всяко дете има нужда от баба, която да го обича. А и сигурно ще се виждате по-често, когато след няколко седмици се преместим в Кент.

— Ще се местите? — Тя погледна първо зет си, после дъщеря си. — Но, мила, ти не си ми казала!

— Теса не знаеше — поясни Марк с все същия спокоен тон. В очите му се четеше предупреждение, когато срещна погледа й. — Открих два имота близо до Севъноукс. Бих искал да ги видиш и ти, преди да вземем окончателно решение. И двата са подходящи, но доста различни. Можем да отидем утре.

— Ето какво си правил, докато Теса и Джейсън бяха при нас! — възкликна Елизабет и се усмихна.

Между другото, помисли си цинично Теса. Като ги отпрати двамата с Джейсън в предградията, ще има още по-голяма свобода. Не че я беше грижа. Да прави каквото иска.

— Джейсън ще се радва.

— И двете къщи са с големи градини — съгласи се Марк. — Ще донеса брошурите, за да добиеш представа.

Елизабет погледна дъщеря си, когато той излезе от стаята.

— Искали сте да се местите?

— О, да. — Теса се насили гласът й да прозвучи ведро. — От самото начало бях на мнение, че Лондон не е най-подходящото място за отглеждане на дете.

— И той е решил да те изненада. Колко ли мъже биха си дали труда да го направят?

Колко ли мъже биха лишили жените си от всичко друго, освен от избора между две къщи? Може би нито една няма да й хареса и тогава какво се очакваше да каже? Дали е готов да продължи да търси, или тази е единствената възможност, която й предлага?

Марк се върна след няколко минути с цял куп лъскави диплянки в ръце и ги пръсна по ниската маса пред нея. Бяха шест или седем, но той взе само две: великолепна сграда, обрасла с бръшлян, и модерна постройка, заобиколена от обширно имение. И двете се предлагаха от фирмата на Фиона.

— Може би тази — посочи тя потъналата в бръшлян къща.

— И аз избрах нея — каза той. — Но по-добре да видиш и двете, преди да решиш окончателно. Всички други имат някакъв съществен недостатък.

— Доста си обикалял — промърмори тя.

— Имах отличен водач.

Теса стана и подаде брошурите на майка си.

— Време е за вечеря. Дайте ми пет минутки да подготвя нещата и заповядайте.

Трябваше й време, за да се съвземе. Фиона е развеждала Марк. Заемала е нейното място. Несъмнено окончателният избор също е неин. Как ще може да живее в къща, избрана от любовницата на мъжа й?

Марк се погрижи вечерята да мине гладко. Баща й се отпусна от хубавото вино и мисълта, че не трябва да кара обратно към Есекс, и към единайсет беше почти заспал. Майка й се извини, че се оттеглят толкова рано и го принуди да се качи с нея.

— Стои в офиса до осем, осем и половина. Ако не знаех, че отчетите трябва да са готови до следващата седмица, щях да го заподозра, че се среща с друга жена — засмя се тя и целуна Теса и Марк по бузите. — Лека нощ, скъпи мои. Беше чудесна вечер, само ние четиримата.

Дийн беше излязъл рано следобед. Теса се въздържа от коментар, когато Марк сложи резето на вратата. Вероятно беше по-добре запознат с действията на брат си.

После той отиде в кабинета. Какво щеше да прави там, не знаеше, а и не я интересуваше. Когато снощи лежеше до нея на двойното легло, толкова близо и все пак така далечен, тя стигна до извода, че единственият начин да се справи с цялата история бе да се освободи от чувствата си и да приеме нещата такива, каквито са. Каквото и да се случи, Джейсън не трябва да страда. И по отношение на новата къща неговите нужди бяха най-важни, не нейните. Нека той реши утре. Той и баща му.

Тя разресваше косата си пред огледалото на тоалетката, когато Марк се качи. В тъмния панталон и мекия бял пуловер изглеждаше невероятно привлекателен.

— Защо не ми спомена по-рано за къщата? — попита тя.

— Исках да ти го кажа през седмицата. Като подарък след сватбата. Но не ми се удаде възможност.

— Трябваше да намериш начин, а не да го изтърсиш така пред родителите ми. Какво целеше? Да ги впечатлиш с щедростта си?

— Говори по-тихо — посъветва я той. — Те са през една стая.

Не беше усетила как е повишила тон, но нарочно се постара да не го понижава.

— Като става дума за сватбени подаръци, може да върнеш перлите, които ми купи, защото аз няма да ги нося.

— Както решиш. Те са твои. Прави с тях каквото желаеш.

— Парите нямат значение за теб, нали? — каза хладно тя. — Може би все пак не сключих чак толкова неизгодна сделка.

Очите му внезапно се присвиха застрашително.

— Стига да изпълняваш задълженията си.

— Безусловно — увери го тя. — За нищо на света не бих наранила Джейсън.

— Радвам се да чуя, че нещо е в състояние да те трогне.

Той събличаше тънкия пуловер, докато говореше. При повдигането на ръцете мускулите около гръдния му кош се стегнаха. Теса преглътна и извърна поглед. Остави четката и взе нощния си крем. Няма причина да не се грижи за себе си само защото съпругът й не се интересува от нея.

Както обикновено, той заспа много преди нея. Тя лежеше втренчена в тавана и завиждаше на способността на мъжете да се абстрахират от чувствата си. Собствените й мисли не й даваха покой. Но от много размишления няма полза.

Беше към един часа, когато чу звънеца. Марк въобще не помръдна. Измъкна се от леглото, намери халата и чехлите си и излезе от стаята. Можеше да бъде само Дийн.

Грешката била негова, призна си безгрижно той, след като влезе. Казал на Марк, че тази нощ няма да се прибира.

— Плановете ми се провалиха — добави той, докато Теса заключваше след него. В тона му се прокрадваше злобна нотка. — Е, знаеш какво имам предвид.

— Не съм сигурна, че те разбирам — каза безизразно тя и се обърна към него.

— Изглежда бракът ти не потръгна както очакваше.

Тя успя да запази тона си непроменен.

— Какво те кара да мислиш така?

— Наблюдавах ви двамата тази сутрин. Не съм идиот, мила. Познавам брат си достатъчно добре, за да забележа отсъствието на… съпричастност, да речем. Трябваше да остави Джейсън да отиде при Даян и да си запази свободата да избере жена по свой вкус.

— Предполагам, имаш предвид точно определена жена? — сподавено попита тя.

— Преди Даян да предяви иск, брат ми и Фиона Хамънд бяха на път да се оженят.

— Ти си бил в Канада през последната година. Откъде знаеш какво са възнамерявали да направят?

— Направо от извора, така да се каже.

— Но тя не обича деца — промърмори Теса почти на себе си.

— Един добър пансион щеше да реши проблема.

Значи предложението е било нейно. Което обясняваше отношението на детето към нея. А Марк е бил готов да се съгласи. Трябваше да е благодарна на Даян, че е осуетила плановете им.

— Какво значение има това за теб? — попита тя.

— Фиона има контакти, които можеха да ми бъдат много полезни.

— А сега какво ти пречи да ги използваш?

— Твоето присъствие.

Тя впери поглед в него и изведнъж разбра.

— Ти си написал бележката. — Вече беше сигурна. — Не Фиона. Ти.

Ако изобщо бе изпитал срам, прикри го доста добре. Изразът му не се промени.

— Каква бележка?

— Ако си се надявал да се разстроя дотолкова, че да го напусна, си се лъгал — каза тя, успяла вече да се овладее. — Освен това ако съм се омъжила за него само заради парите му, както ти намекваш, едва ли ще се откажа заради последната му историйка с друга жена.

— Не си въобразяваш, че връзката му с Фиона е приключила, нали?

Усети мъчителна болка, но се постара гласът й да остане спокоен.

— Няма значение. Въпреки всичко аз съм негова съпруга.

Дийн я гледаше така, сякаш я виждаше за първи път. В очите му имаше дори възхищение.

— Знаеш ли, може би съм те подценявал, Теса. Бива си те! Защо да не се опознаем по-добре?

Дийн я притисна към вратата и потърси устните й. Изруга, когато младата жена го ухапа, вдигна ръка да пипне мястото и я стрелна с поглед.

В следващите мигове Теса разбра, че е по-силен, отколкото изглежда. Трябваше да понесе жестокия натиск на настойчивите му устни върху своите, суровостта на ръката му, която ровеше под халата й и търсеше гърдите й. Нямаше смисъл да се бори, защото надали щеше да успее да се отскубне от хватката му. Можеше само да стои неподвижна и хладна с надеждата, че ядът му ще премине от само себе си.

Едва когато ключът на лампата щракна и стаята внезапно се освети, той се отдръпна от нея. Брат му стоеше на стълбите. Теса беше толкова объркана, че не бе в състояние да реагира.

— Хвана ни на местопрестъплението — възкликна Дийн с подобаващо мрачен глас. — Рано или късно щеше да го разбереш.

Теса успя да се обади, макар и с прегракнал глас:

— Какво говориш? Марк, аз…

— Спести си думите. — Тонът му беше овладяно леден, цялото му държание говореше за обуздана ярост. — Дийн, до утре сутринта да си напуснал къщата. Къде ще отидеш е твоя работа. Отсега нататък нямаме какво да си кажем. Ясно ли е?

— По-ясно не би могло да бъде. Може ли да се кача по стълбите, без да бъда нокаутиран отново?

Марк му направи място да мине.

— Побързай.

Дийн се подчини на заповедта. Едва когато бе вече на безопасно разстояние от брат си, той се обърна към Теса, която все още стоеше неподвижно.

— Кратко, но сладко, сестричке. Няма да те забравя.

Марк изчака вратата на спалнята да се затвори след него и слезе по стълбите към нея. Теса се сети за десетки начини да опровергае твърдението на Дийн и отхвърли още толкова. По изражението на Марк отгатна, че не би повярвал на думите й.

— В кабинета — нареди той. — Оттам е най-малко вероятно да събудим още някой.

Тя влезе първа в стаята. Въпреки топлината в къщата се чувстваше премръзнала. Той светна само една лампа, наля си уиски и я погледна с явно презрение.

— Винаги съм знаел, че си тиха вода — каза той с ледено спокойствие, много по-унищожително, отколкото ако беше започнал яростно да крещи. — Но не дооцених правилно колко непочтена си в действителност. Ти изобщо не се интересуваш от Джейсън. Той, както и аз, е само средство по пътя към целта ти.

— Не е вярно. — Тя се вкопчи в малкото й останало самообладание, защото всичките й инстинкти я подтикваха към подобен жесток отговор. — Нямам какво да крия, Марк. Ако вярваш на внушенията на Дийн, постъпваш като глупак.

— Не видях да се съпротивляваш — сви устни той.

— Съпротивата ми щеше само да го разгорещи. Ти би трябвало да го разбираш най-добре. Не виждаш ли, че иска да ни раздели?

— За какво му е да ни разделя?

— Защото ти се ожени за мен, вместо за Фиона, а аз не мога да му окажа помощта, която е очаквал от нея.

— Каква помощ?

— Контактите й са могли да му бъдат полезни да си намери работа. Ако не му беше казал истинската причина за брака ни, нямаше да има предлог да стигне дотук.

— Нищо не съм му казал.

— Тогава може би Фиона го е направила. От бележката ставаше ясно, че той знае. Само ако беше… — Гласът й заглъхна при вида на лицето му.

— Каква бележка? — попита той.

Вече е късно за съжаление, помисли си изморено тя. Нека всичко излезе наяве.

— Намерих я пъхната под вратата, когато се качих да се преоблека след приема.

— Пазиш ли я още?

— Да. В кутийката с бижутата ми е.

Той остави чашата.

— Искам да я видя.

— Тук ли?

— Не, ще се качим в спалнята.

Беше непосредствено зад нея през целия път до стаята им. Без повече подкани Теса извади кожената кутия от чекмеджето и взе сгънатото листче. Беше го чела толкова пъти, че знаеше всяка дума наизуст. Наблюдаваше лицето му, докато той преглеждаше съобщението, и се почувства отвратена и уморена от цялата ужасна бъркотия.

Когато вдигна поглед, лицето му беше непроницаемо.

— Казваш, че Дийн го е написал?

— Така изглежда. — Тя направи лек жест на примирение. — Но е истина, ти сам призна.

— Което ни прави еднакво непочтени в морално отношение. — Блясъкът в очите му изразяваше нещо повече от гняв. — Престани да разиграваш ролята на засегнатата страна. И двамата знаехме много добре какво правим. А аз ще спра този фарс тук и сега. Изобщо не ме интересува дали си съгласна, или не.

— Родителите ми са през една стая — напомни му тя, доловила скритата в думите му заплаха. — За тях ти си най-добрият мъж на света. Не би искал да ги разочароваш, нали?

— И какво ще направиш, ще викаш ли? — отвърна й той. — Да отказваш на съпруга си естествените му права седмица след сватбата едва ли ще те издигне в очите им. — Той се съблече, без да сваля поглед от нея. — Ще се любим, както правят всички съпрузи.

Усещаше пулса в гърлото си, кръвта бучеше в ушите й. Не помръдна, когато свали халата й, нито когато плъзна тънките презрамки на нощницата по раменете й и дрехата падна на пода. Ръцете следваха погледа му, обхванаха гърдите й, очертаха всяка извивка на тялото й. После я привлече в прегръдките си.

Загубена съм, помисли си тя, докато вълните от усещания я връхлитаха една след друга. В следващия миг вече отвръщаше на целувката му, забравила всичко друго.

Беше й трудно да се погледне в огледалото на следващата сутрин, но срещата с родителите й на масата за закуска беше по-лесна. Те явно не забелязваха нищо нередно.

— Беше чудесна почивка — възкликна топло майка й на тръгване. — Нямам думи да изразя щастието си, като виждам колко си подхождате. Нали ще наминете скоро към нас?

Теса отговори машинално, защото усещаше присъствието на Марк. Беше излязъл от спалнята, когато се събуди сутринта. Завари го да говори с баща й в гостната. В малкото случаи, когато очите им се срещнаха, неговите бяха безизразни. Снощи си беше за снощи, тази сутрин е друго нещо. Ако той действително вярва, че е насърчавала опитите за сближаване на Дийн, не може да го убеди в противното, но по-добре сексуална връзка, отколкото съвсем нищо, бе научила през последната седмица.

Дийн сигурно бе излязъл рано. Освен няколко незначителни вещи, в стаята му не бе оставено нищо друго, ключът беше на масата в хола. Неприятна й бе мисълта за отчуждението между двамата братя, но Дийн не заслужаваше нищо по-добро.

— Ако искаш, да отидем в Севъноукс следобед — предложи Марк, след като изпратиха родителите й.

— Добре, ще кажа на Джейсън да се приготви — поколеба се, преди да добави бавно: — Марк, трябва да поговорим.

— Що се отнася до мен — каза твърдо той, — няма за какво да говорим. Отсега нататък ще се възползваме максимално от всичко, което имаме.

Дали това включва изоставянето на интереса към Фиона Хамънд, чудеше се тя, но не можа да се реши да го попита.

— Съгласна съм — каза тя и дори успя да се усмихне. — По-добре да се погрижа за обяда.

— Ще ядем навън. — В гласа му се чувстваше необичаен ентусиазъм. — И може да започнеш да търсиш нова икономка.

— Не готвя ли достатъчно добре? — попита остро Теса, но той вече се отдалечаваше.

— Работата ти е да се грижиш за Джейсън — подхвърли през рамо.

След като госпожа Бротън вършеше по-тежката работа, нямаше нужда от икономка. Друго щеше да е, ако имаха дете, което би укрепило брака им. А може вече да е бременна. Нещо дълбоко в нея трепна при тази мисъл.

Девета глава

С наполовина облицованите си с дърво фасади, стръмните си фронтони и очарователните си стари църкви Севъноукс бе едно от любимите градчета на Теса. Модерната къща се намираше на около километър източно от селището. Тухлените й стени се издигаха сред безупречна градина зад желязна порта.

Семейство Фостър, собствениците на имота, не се отличаваха с гостоприемство. Теса вървеше унило зад жената, която им показваше стаите и се опитваше да прояви ентусиазъм, защото предимствата на модерния, строг интериор бяха несъмнени, но вътрешно в себе си мислеше, че къщата е лишена от всякаква индивидуалност.

Марк им обеща, че ще ги уведоми за решението си на другия ден. На път към следващата къща той каза с равен глас:

— Изглежда не ти направи голямо впечатление?

— Да — призна Теса. — Прекалено съвършена е.

Той я погледна озадачено.

— Мислех, че жените харесват точно съвършените домове.

— Дом не е точната дума. Ще се чувствам така, сякаш живея в декор. — Тя млъкна, защото се сети, че има само две възможности. — Извинявай, ако съм прекалено пряма. Моето мнение не е от най-голямо значение.

— На мен също не ми хареса — заяви Джейсън. — Госпожа Фостър през цялото време се страхуваше, че ще счупя нещо.

— Семейство Фостър няма да живеят вече там — отбеляза сухо баща му, — но разбрах какво имаш предвид. Дано одобрим другия имот, защото иначе ще трябва да започнем отначало.

Всичко в прекрасната стара къща, пред която спряха след малко, видът й, звуците й, чувството, което навяваше, издаваха уюта на истински дом. Жената, която ги посрещна, също хармонираше с обстановката. Около шейсетгодишна, със сивееща, но добре поддържана коса и фигура, неподвластна на времето, тя се усмихна спокойно.

— Бях в градината — каза тя, покани ги да влязат и се обърна към Джейсън: — Какво ще кажеш да пийнем по чаша лимонада, докато мама и татко разгледат наоколо?

— С удоволствие — погледна я заинтригувано Джейсън.

Госпожа Пиърс кимна любезно на Теса.

— Обиколете навсякъде, където искате. Няма защо да бързате. Ще направя чай. Все още е топло и може да се седи вън на терасата.

Обиколката беше почти излишна, защото Теса вече очакваше с нетърпение да се нанесат в къщата. Облицованите с дъбови дъски стаи на първия етаж бяха просторни и добре разположени. Освен очарователната дневна с камина и канапета под прозорците имаше трапезария, кабинет, огромна кухня и още една стая, от която се излизаше на терасата през стъклена врата, заемаща цяла стена.

На горния етаж бяха разположени две големи спални и две бани, а таванските помещения се простираха върху цялата къща и имаха малки прозорчета, които надничаха в бръшляна.

— На Джейсън ще му хареса тук — възкликна Теса и си представи помещението обзаведено за игра, може би с тенис маса. — Дъждовните дни няма да са проблем.

— За едно нещо сгреших снощи — каза неочаквано Марк, докато я гледаше в лицето. — Ти обичаш Джейсън.

— За много неща сгреши — отвърна му тя. — Включително и за брат си, поне що се касае до мен. — Тя отправи настоятелен поглед към него. — Трябваше да хвърля бележката в кошчето за боклук, където й беше мястото.

— А прекара сватбеното си пътешествие в потискане на чувствата си? По-добре нещата да са открити. Вече няма илюзии помежду ни, което все пак е напредък. Накрая може дори да се влюбим един в друг.

— И по-странни неща са се случвали.

Когато най-сетне излязоха, госпожа Пиърс вече беше сервирала чая на терасата.

— Точно навреме — каза мило тя. — С Джейсън огледахме градината. Мисля, че я хареса.

— Чудесна е! — възкликна той. — Има дървена къщичка!

— Съпругът ми я построи за внука ни, преди децата да заминат на север — обясни домакинята. — Почина преди няколко месеца, затова продавам къщата. Тя е за цяло семейство.

— Моите съболезнования за съпруга ви — каза искрено Теса.

— Живяхме заедно четирийсет и две чудесни години — кимна възрастната жена с усмивка, — трийсет от тях тук. Къщата е по-особена и мисля, че е подходяща за вас. Не се опитвам да ви пришпорвам — добави тя. — Ще се нанеса при дъщеря си в новата й къща, така че не бързам.

— Утре ще се свържа с посредника ви, за да уредим формалностите — каза решително Марк.

— О, толкова се радвам. Не харесах никой от другите хора, които идваха.

Къщата на Марк беше продадена след три дни. Фиона придружаваше първия евентуален купувач, арабски господин с цяла свита след себе си. На място той не изрази никакво мнение и замина с мерцедеса си.

— Ще я купи — заяви уверено Фиона и прие джина с тоник, който Марк й беше налял. — Такива хора масово изкупуват имоти в центъра на Лондон. Не че не можете да си позволите да изчакате, за да получите по-добра цена — добави спокойно тя. — Госпожа Пиърс възнамерява да се изнесе до две-три седмици и ако адвокатите ти работят бързо, до края на месеца може да се нанесете. Разбира се, вероятно най-напред ще искате да опразните къщата.

— Нищо не се нуждае от промяна — каза бързо Теса, преди Марк да успее да отговори. — Харесва ни такава, каквато е.

— Е, не е съвсем така — каза весело той. — Госпожа Пиърс сама каза, че повечето от стаите се нуждаят от претапициране. Ще пратя някой да ги огледа.

— Мога сама да се справя с боядисването, ако се стигне дотам — каза настойчиво Теса и предизвика веселия им смях.

— Ще имаш грижата за достатъчно други неща — отбеляза Марк. — Не всички мебели, които са тук, ще подхождат на новата къща. Ще оставя на теб да решиш какво да вземем.

— Доста щедро. — В тона на Фиона се съдържаше тънък намек. — Колко жени могат да устоят на такова предложение? Не се притеснявай да потърсиш съвет, мила. Грешките понякога може да струват скъпо.

— Съмнявам се, че Теса ще сгреши — каза спокойно Марк, за което бе готова да го разцелува. После той развали всичко, като добави: — Къщата не е туристическа забележителност, така че всъщност едва ли има значение.

— Не разбирам какво намирате в нея — кимна Фиона. — Къщата на семейство Фостър беше великолепна.

— Джейсън не я хареса. — Дойде й до гуша. Остави чашата си и стана. — Извинете ме, но трябва да говоря с госпожа Бротън, преди да си тръгне.

— Марк, не би трябвало да позволяваш да ти влияе мнението на детето — чу тя Фиона, докато излизаше от стаята, и стисна още по-здраво зъби. Тази жена сега имаше предлог да ги посещава независимо дали е поканена, или не. Едва когато напуснат града, ще могат да заздравят брака си.

Марк я потърси малко по-късно, за да й каже, че му се налага да уреди някои неща в града и ще обядва там. Теса знаеше, че Фиона е със собствената си кола, което обаче не означаваше, че няма да бъдат заедно.

— Да отида ли да взема Джейсън от училище? — попита безизразно тя и видя как сивите очи се присвиха леко.

— Като се има предвид, че нямаш кола, едва ли ще го оставя да се тревожи.

— Мога да повикам такси.

— Казах, че не е необходимо. Аз ще отида. — Той спря на прага на кухнята. — Уговорил съм час за интервю с новия му директор. Може да съобщиш на госпожица Периман, че следващия петък ще си тръгне на обяд.

— Наистина мислиш за всичко. — Теса не се опита да скрие сарказма в гласа си.

Не бе особено приятно изненадана от новината, че е желателно да придружи Марк и Джейсън на интервюто.

— Искат да видят и двамата родители — съобщи й Марк в колата. — За да преценят средата, в която живее, предполагам. Господин Ломас вече е запознат с обстоятелствата.

— Значи ще е готов да прояви снизхождение към евентуалните ми недостатъци като майка? — предположи спокойно Теса.

— Не избързвай. Не се явяваш на изпит.

Но за Джейсън е изпит, помисли тя и се обърна, за да му се усмихне окуражително. Единственото утешение бе, че след като се пренесат, той ще се чувства много по-добре. Ще прекарат чудесно тази зима с огромната, обрасла с дървета градина, прекрасно място за игри и приключения.

Интервюто бе доста по-различно от очакванията й. Господин Ломас, кротък и учтив мъж около четирийсетте, в никакъв случай не беше лишен и от авторитет. Отначало Джейсън се държеше плахо и стреснато, но скоро се отпусна и отговори умно на уместните въпроси, които му бяха зададени.

— Очакваме с нетърпение да го видим след няколко седмици — каза директорът, след като изпрати момчето заедно с един по-голям ученик да обиколи набързо училището. Погледът му се спря с одобрение върху Теса. — Имате превъзходни отношения със заварения си син, госпожо Лейланд. Сигурно обучението ви е било от голяма полза.

— И фактът, че той е много мило дете — отвърна тя. — Не ми беше трудно.

— Е, невинаги приспособяването става толкова бързо — усмихна се очарователно той. — Желаете ли чай?

— Направи му впечатление — коментира Марк, когато вече бяха на път към къщи. — Стабилно влияние!

Затова ли се ожени за мен, помисли си тя с познатата горчивина, като усети иронията. Единственото, което му беше необходимо, бе майка за Джейсън. Интимностите, които си разменяха нощем, бяха просто допълнение.

Къщата беше продадена и опаковането на багажа започна. За повечето подробности около пренасянето щеше да се погрижи фирмата, която Марк бе наел, но Теса предпочиташе да оправи сама собствените си вещи.

Фиона вече си беше свършила работата и нямаше повод да ги посещава, но все пак идваше. Теса беше свикнала да чува игривия смях и предизвикателния тон, когато се връщаше от пазар или от фризьорския салон. Не че подозираше Марк в извънбрачна любов в дома, в който живееха. Не би стигнал дотам. Дори не беше сигурна, че връзката им продължава. Но не го питаше, най-вече защото се страхуваше, че ще й каже нещо, което не би искала да чуе.

Следващия понеделник цяла сутрин търси килими. Нямаше нищо подходящо за новия им дом. Трябваше да се запази духа на сградата.

Към обяд огладня и отиде в ресторанта на магазина да се нахрани. После пи кафе и прегледа списъка със задачите си. Можеше да наеме специалист, който да поеме всичко, освен крайните решения, но така й беше по-приятно. Ще сложи свой собствен отпечатък върху къщата.

Бе забелязала, че жената на съседната маса я наблюдава. Когато тя внезапно стана и се приближи, Теса вече очакваше да я помоли да й заеме пари. Думите й я шокираха.

— Аз съм първата жена на Марк, Даян. Не исках да пропусна случая да ви кажа добър ден.

Теса погледна елегантната дама в светлобежов костюм и сърцето й се сви. Разбира се, като се има предвид външния вид на Джейсън, естествено е да е блондинка със сини очи, но зашеметяващата й красота беше някак неочаквана.

— Откъде ме познавате? — успя да попита Теса в първоначалното си объркване.

— Бях на сватбата. Не, не бях поканена, разбира се — усмихна се леко тя. — Просто трябваше да видя жената, с която той ме замени. Чух, че е продал къщата? Трябва да е взел доста пари.

— Не зная. — Теса изпита инстинктивна антипатия към Даян.

— Типично за Марк. Винаги потаен. Да се отдели Марк Лейланд от парите му е все едно да изстискаш кръв от камък.

— Така ли? — Трудно й беше да потисне истинската си реакция. — За мен той винаги е бил най-щедрият човек на света. — После добави предпазливо: — След като сте били в църквата, сигурно сте видели сина си.

— Джейсън? Да, видях го. — Гласът й стана по-рязък. — Той можеше да спаси брака ми.

— А какво щеше да му струва това? — попита Теса.

— Аз съм негова майка. — Червените устни гневно се свиха. — Бях в правото си!

— Но вие сте го изоставили. Изоставили сте и сина, и съпруга си.

— Блейк не искаше деца. Едва през последната година се замисли кой ще наследи всичко. А аз не мога да имам други деца. — Тя замълча и прехапа долната си устна. — Джейсън беше единственият ми шанс да му дам каквото иска. Докато не дойде Марк и не се споразумяха да се прекрати делото.

— Марк е идвал? Кога?

— Няколко дни преди сватбата. Каза, че ще се ожени за квалифицирана детегледачка. Никой съд няма да се вслуша в позоваването на нестабилна семейна среда при този факт. Блейк му повярва. Сега се развежда с мен, за да си намери жена, която ще му роди собствен син.

Теса не изпита никакво съчувствие към Даян.

— Предполагам, че не сте обречена на мизерия?

— Ще му отнема всичко, което мога, до последната стотинка. Исках само да ви предупредя какво ви очаква. Марк Лейланд не позволява на нищо да попречи на желанията му. Готов е да използва всичко и всеки!

— Той се бореше за Джейсън — отвърна й Теса, без да обръща внимание на останалото. — И мисля, че е най-добре да си тръгнете, защото наистина не искам да слушам повече.

— Сама ще го разберете. — Даян се беше овладяла. — Ще има и други жени, ако все още няма, цели седмици, през които няма да го виждате, докато събира материал за проклетите си книги.

Теса взе сметката, която келнерката беше оставила на масата и стана.

— Имам много работа — каза тя възможно най-спокойно. — Не бих казала, че ми беше приятно да ви срещна, защото няма да е вярно.

— Давам ви най-много година — гласеше презрителният отговор. Все още седеше там, когато Теса излезе от ресторанта, извратена и злобна жена, на която красотата не й бе донесла много щастие. Всичко, което бе наговорила, бе породено от тази злоба, каза си Теса. Но все пак съдържаше известна истина. Ако не беше заради Джейсън, Марк никога не би я помолил да се омъжи за него. Но защо да се обижда, след като вече го знаеше?

Не й беше лесно да се преструва вечерта, когато момчето вече си беше легнало и останаха двамата с Марк. След като му отговори едносрично на въпроса как е минал денят й, той се отказа да разговаря с нея и включи телевизора.

Изтегнат на фотьойла, той изглеждаше толкова спокоен, сякаш нищо не му липсваше в брака им. Може би трябваше да се радва, че изобщо е тук, помисли си цинично Теса.

— Мислех да отида да видя Лора и Роджър през уикенда — каза тя. — Роджър пак ще заминава за Щатите следващата седмица и може би няма да мога скоро да се срещна с двамата заедно.

— Добре — отвърна й той. — Вземи колата.

Явно не възнамеряваше да дойде с нея.

— Да заведа ли Джейсън с мен? Може би искаш да бъдеш с него.

— Трябва да свърша някои неща.

— Но можеш да ги свършиш и през седмицата. Не му отделяш почти никакво време, Марк.

— Нима се опитваш да ми кажеш как да се държа със собствения си син?

— Женитбата ти с професионална детегледачка не те освобождава от всичките ти задължения — избухна тя. — Даян беше права. Мислиш само за себе си!

— Даян? — Лицето му застина.

Теса издържа погледа му. Късно бе да си вземе думите назад.

— Срещнахме се на обяд.

— Предварително ли се бяхте уговорили?

— Не, стана случайно. Знаеше ли, че е била на сватбата? Оттам ме позна.

— И не е пропуснала възможността да излее злобата си върху теб. Какво точно ти каза?

— Нищо ново. Освен факта, че си се срещал със съпруга й и си го убедил да прекрати делото. Сега се развежда с нея, за да има дете от друга жена.

— И аз трябва да се чувствам виновен?

— Разбира се, че не. Тя не заслужава нищо по-добро. Но сигурно има причини да е такава, каквато е сега.

— Въпрос на характер. — Беше ядосан, но сдържаше гнева си. — Тя не е способна да изпитва някакви чувства към когото и да било. Наистина не мога да се гордея със себе си по отношение на връзката ни, но тя беше тази, която си отиде.

— Може би ако не си бил толкова зает да обикаляш света, нямаше да го направи. На коя жена й харесва да бъде сама с бебето си?

— А коя жена би оставила тригодишното си дете на произвола на съдбата? Ако тогава не се бях върнал от летището поради лошото време, щеше да се случи истинска трагедия.

— Аз… не знаех.

— Много неща не знаеш. Може би е време да ти кажа. Беше обичайна любовна история. Канех се да я прекратя, когато тя ми съобщи, че е бременна. Оженихме се след седмица. Почти нищо не ни свързваше. Стана още по-лошо, когато Джейсън се роди. Беше на около шест месеца, когато тя ми каза, че е възможно да не е мой син.

— Лъгала те е, разбира се!

— Възможно е. Но той със сигурност не прилича на мен.

— Затова ли не прекарваше много време с тях? Какво те убеди накрая, че Джейсън наистина е твое дете?

— Вероятно никога няма да разбера истината. Но вече няма значение. Той носи моето име и аз го обичам. Сега, когато имаше опасност да го загубя, осъзнах колко силни са всъщност чувствата ми. Не бях идеалният баща.

— Има ли идеални хора? — попита тихо тя.

— Права си, че не му отделям достатъчно време. Когато се пренесем, ще се постарая да бъда по-често с него.

— Докато не заминеш да събираш материал за следващата си книга — не можа да се сдържи тя. — Тайланд, нали така каза?

— Може би някой ден. Сега мисля да опитам нещо по-различно.

— Какво например? — Сърцето й подскочи.

— Казват, че всеки носи поне един роман в себе си. Сюжетът ми се върти в главата през последната година. Действието ще се развива в Англия, така че няма да е необходимо да заминавам. — Той сви устни, като се вгледа в лицето й. — Само заради Джейсън ли се радваш или и на теб ще ти е приятно да съм по-често с вас?

— Разбира се, че ще ми е приятно! — Така й се искаше да му покаже чувствата си поне с действия, ако не с думи, но нещо вътре в нея все още я възпираше.

— Между другото, вечерният прием, който издателите ми дават всяка година, ще бъде във вторник. Вече им казах, че ще отидем.

— А Джейсън? — попита тя.

— Ще повикаме жена за вечерта. И за други вечери, ако потрябва. Няма да прекараш следващите няколко години около него в очакване да порасне.

— Нямам нищо против.

— Но аз имам. Ако искаме бракът ни да е успешен, трябва и двамата да положим усилия. На Джейсън няма да му навреди да остава понякога сам.

Звучеше разумно. Разумно и окуражително. Тя ще направи всичко възможно, за да заздрави връзката им.

— Добре — отвърна Теса. — Утре ще се обадя в агенцията.

Погледът му бавно се плъзна по стройната й фигура.

— Иска ми се да си легнем рано — каза той. — А на теб?

— Добра идея. — Едва долови гласа си от бученето на кръвта в ушите й.

Ето нещо, в което никога не я разочароваше, мина й през ума, докато лежеше отпусната и изтощена в прегръдките му. Само да можеше да не мисли, че за мъжете самият акт е достатъчен да ги удовлетвори. Дори да й е необходим цял един живот, ще го накара да я обикне, зарече се тя, преди да заспи.

Десета глава

Приемът се провеждаше в самото издателство. Теса откри, че въпреки опасенията си, успява да води непринудени разговори с всички. Директорите от своя страна дадоха най-доброто от себе си, за да се почувстват гостите като у дома си сред пъстрата група романисти и писатели-публицисти. Марк се ползваше с уважение и като човек, и като писател, научи тя от младия, енергичен и преливащ от ентусиазъм специалист по рекламата.

— На същото издателство ли ще предложиш романа? — обърна се тя към Марк, когато вече бяха отишли в ресторанта.

— Едва ли — отговори той. — Не е в тяхната област.

— С нетърпение очаквам да го прочета — каза тя и видя широката му усмивка.

— Може да не ме бива за романист. Методите са съвсем други.

— Нищо няма да загубиш, ако опиташ.

— Разбира се. Важното е да проявяваш постоянство.

Теса се надяваше да е прав, и то не само по отношение на писането.

От всички хора, които бяха на партито в издателството, само четирима души, съответно със съпругите си, бяха поканени в ресторанта. Теса разговаряше с една от другите жени, когато видя Фиона и Дийн да влизат в ресторанта.

Вниманието на присъстващите беше привлечено от новодошлата, облечена в черно и бяло. И Марк ги забеляза. Целият настръхна и очите му се присвиха. Очевидно беше, че нито е очаквал появяването им, нито му е приятно да ги види.

Оберкелнерът се приближи към тях и със съжаление поклати глава в отговор на въпроса на Дийн за свободна маса.

— Това не е ли брат ти, Марк? — попита Филип Джеймисън, главният редактор. — Повикай ги. Ще сместим още два стола.

Марк не би могъл да откаже и няма друг избор, освен да се отзове на поканата, помисли си Теса. Наблюдаваше го как пресича помещението, за да им предложи да се присъединят към тяхната компания. Фиона се обърна да го поздрави. Изразът й показваше, че вечерта й е провалена. После тримата се приближиха. Фиона поблагодари на Филип с усмивка, от която кръвта му кипна.

— Отдавна не сме се виждали — обърна се приветливо той към Дийн, когато двамата седнаха. — Не ти ли хареса Канада?

— Може и така да се каже. Много мило от твоя страна. Не очаквах, че е необходимо да се правят резервации през седмицата.

— Прекалено дълго не си бил в страната — заяви шеговито Фиона. Непроницаемите й очи потърсиха през масата погледа на Марк. — Реши ли вече кога ще се пренасяш?

— След три седмици. Бояджиите ще свършат дотогава.

— Значи скоро ще има освещаване — вметна Филип с непринудеността на стар познат. — Надявам се, и нова книга. Последната написа за рекордно кратко време, Марк!

— Имах доста подробни записки.

— И стимула, който ти даваше предстоящата женитба — намеси се Дийн. — Би било досадно да работиш през медения си месец, нали?

— Но тъй като няма да се женя всеки шест месеца, с другите книги няма да бързам толкова — каза иронично брат му и предизвика всеобщ смях. — Може дори да си дам почивка.

— Но дано не е прекалено дълга — отвърна Филип, — защото ще се отрази зле на списъка ни от документални издания.

Теса седеше с усмивка на лицето и разсеяно слушаше разговора. Чувстваше се изморена и отпусната. Нищо не беше случайно. Фиона знаеше къде ще е Марк тази вечер, а само той би могъл да й каже.

Остана усмихната, когато Марк покани Фиона на танц, но й беше трудно да прикрие реакцията си, когато Дийн приближи и предложи да танцуват. Не му отказа само защото не искаше да разкрие чувствата си към него пред останалите на масата.

— Дължа ти извинение — каза той, за да разчупи леденото мълчание. — Изиграх ти мръсен номер. Просто ревнувах.

— Ревнувал си? — В очите му нямаше насмешка.

— Защото Марк пръв те откри. Момичетата като теб са рядкост, Теса. Трябваше ми време, за да разбера, че не си като всички останали.

— Не зная каква игра си подхванал, Дийн, но няма да мине — натърти тя. — Ти искаше да ни разделиш.

— Разбира се, че исках. Марк винаги е бил късметлията. Мисля, че не те заслужава.

Ласкаеше я, но й беше приятно. През рамото му видя тъмната глава наведена ниско над русата.

— Как се случи така, че си с Фиона?

— Нанесох се при нея — отговори той. — Нямаше къде да отида, след като Марк ме изхвърли.

— Той знае ли?

— Вероятно вече знае. Истинско нещастие е, че избрах това заведение. — Той замълча за миг, после каза с променен тон: — Теса, зная, че не го заслужавам, но ще направиш ли нещо за мен?

— Какво? — попита предпазливо тя.

— Имам нужда от пари, докато си намеря работа. Не мога да живея на гърба на Фиона.

— Искаш да ти дам пари на заем?

— Не ти, а Марк.

— Тогава поискай от него — каза остро тя. — Той ти е брат.

— Костелив орех е, сама знаеш.

— А защо допускаш, че ще се вслуша в моите думи, особено след обвиненията, които ми отправи онази нощ?

— Той не е глупак. Щеше да ме пребие, ако наистина ми беше повярвал. — Гласът му стана отчаян. — На дъното съм, Теса.

— Разбирам. — Искаше прекалено много. Не можеше да рискува собственото си положение, като покаже на Марк, че интересът й към брат му е достатъчно голям, за да се застъпи за него. Но в същото време съчувстваше на Дийн. — Колко ти трябват? — добави бавно тя.

— Две-три хиляди ще ми дадат възможност да си поема дъх. — Звучеше обнадежден. — Ти си съкровище, Теса.

Глупачка съм, помисли си кисело тя. Толкова бяха почти всичките й пари. Но тя така или иначе нямаше нужда от тях. Имаше съпруг, който да се грижи за нея.

— Как ги искаш? — попита тя.

— Ако ги прехвърлиш в банката ми, ще бъде чудесно.

— Ще видя какво мога да направя — обеща тя. — Дай ми името и адреса на клона за всеки случай.

— „Лойдс“ на Олд Бонд Стрийт.

Музиката спря. Дийн остана загледан в Теса, изразът на очите му беше странен.

— Марк е щастливец — каза той и я целуна по слепоочието. — Надявам се, че го разбира.

Другата двойка се беше върнала на масата преди тях. Марк ги наблюдаваше безизразно, а Фиона имаше самодоволен вид.

Тя танцува няколко пъти с Филип. Гленда Джеймисън не им обръщаше особено внимание, но Теса си представяше как се чувства.

Искриците в очите на Марк можеха да означават гняв, възмущение или дори удоволствие. Най-накрая към дванайсет и половина партито се ориентира към приключване, но той не бързаше да си тръгне с по-голямата група. Едва когато Гленда каза, че може би е време да вървят, той предложи да вземат общо такси с Фиона и Дийн.

За Теса пътуването беше неприятно. Фиона изглежда не се влияеше от напрегнатата атмосфера и поддържаше разговора, докато стигнаха до апартамента й. Марк беше настоял да отидат най-напред там. Той не каза нищо, когато и Дийн слезе с нея от колата, но Теса забеляза, че сви устни.

— Ще се обадя — сбогува се той и мълча почти през цялото време, докато стигнаха у дома. Жената, изпратена от агенцията, щеше да пренощува у тях, но слезе да им каже, че Джейсън е паднал по стълбите и си е ударил главата.

— Болеше го и повиках „Бърза помощ“. Казаха, че няма увреждания, но трябва да се наблюдава през следващите трийсет и шест часа. Много съжалявам. Не разбрах как стана.

— Нищо, случва се — успокои я Теса и овладя порива да се втурне нагоре по стълбите и сама да види какво е положението на Джейсън. — Правилно сте постъпили, като сте повикали лекар.

— Утре сутринта ще се обадя на Лорънс Гордън да го прегледа — каза Марк, след като момичето се върна в стаята си. — Той го лекува, откакто се е родил.

— Ще отида да го видя — тръгна Теса към стълбите. — Ще дойдеш ли с мен?

— Ако отидем и двамата, е по-вероятно да го събудим. Разчитам на твоята преценка.

Наистина така беше по-разумно, но Теса не беше настроена да погледне от тази страна на думите му.

— Типично за теб — отсече тя и го остави.

Джейсън спеше. Изглеждаше спокоен, челото му беше хладно и сухо. На дясното му слепоочие имаше синина. Целуна го, преди да излезе.

Марк беше в банята. Тя се съблече и прибра дрехите в гардероба. Най-накрая той се появи и попита:

— Всичко наред ли е?

— На пръв поглед да. — Въпреки усилията си не можа да превъзмогне раздразнението си. — Ще съм по-спокойна, след като доктор Гордън го види.

Марк вдигна вежди, но не каза нищо. Теса взе нощницата си, влезе в банята и затвори вратата. Нека отиде да се утеши при Фиона.

Мислеше, че е заспал, като се мушна в леглото. Когато той проговори, се стресна и сърцето й подскочи.

— Искаш да ми кажеш нещо ли?

— Не знам какво имаш предвид — промърмори тя.

— Защо облече нощница?

— Защото съм уморена. Уморена от всичко.

— Нищо не съм искал от теб — изсмя се той и се обърна на другата страна, далеч от нея. — Приятни сънища.

Страхливка, каза си тя с горчивина. Трябваше да сподели мнението си за присъствието на Фиона в ресторанта тази вечер.

— Ясно ти е, че живеят заедно, нали? — попита злобно тя в тъмнината.

— Хайде, заспивай. — Гласът му беше безизразен. — Имаш нужда от почивка.

Доктор Гордън дойде в десет и половина и прегледа основно Джейсън.

— Според мен няма проблеми — изказа той мнението си накрая, докато прибираше офталмоскопа в чантата си. — Вероятно само леко сътресение. — Той разроши гъстата руса коса. — Слагай повече лед в уискито, момче!

— Аз пих само шоколад — отговори сериозно Джейсън. — Никога не съм вкусвал уиски.

— Продължавай в същия дух — посъветва го докторът с усмивка. — Няма нищо по-лошо от махмурлука сутрин.

— Искате ли кафе? — избърза Теса, за да изпревари въпроса на Джейсън. — Готово е.

— С удоволствие. Нямам други повиквания.

Остана още половин час. Не можеше да не го хареса, огромен, безцеремонен шотландец към петдесетте. Научи, че е лекар на семейството от двайсет и пет години, а преди това баща му е бил още трийсет на същата работа.

Марк изчезна в кабинета веднага след като докторът си тръгна и се появи на обяд, за да й съобщи, че ще яде навън. Не каза къде и с кого, а Теса нямаше намерение да го пита.

Лора и Роджър много се зарадваха, че я виждат. Те имаха щастлив брак. Може би единствената им неприятност беше, че Роджър често отсъстваше от къщи. Но такава беше работата му, а тя им осигуряваше всичко, което желаеха, включително и хубава къща.

— Очаквам с нетърпение да видя новия ви дом — призна Лора, когато сестрите успяха да останат за няколко минути насаме, докато Роджър играеше футбол в градината с трите деца. — Всичко ли е наред? — вгледа се тя в лицето на Теса.

— Разбира се. Само съм малко уморена.

— Трябваше да се досетя. — Лора изглеждаше успокоена. — Трудно е да се нареди нова къща, особено от разстояние. Кога ще ви дадат ключовете?

— В сряда. Бояджиите ще започнат работа в четвъртък, а мебелите ще могат да се закарат след две седмици.

— Сигурно нямаш търпение да видиш всичко завършено?

Трудно й беше да прояви възторг за нещо, което й се струваше толкова незначително в момента. Предпочете да смени темата.

— Момчетата изглеждат весели.

— Да, и Роджър също. Той иска да имаме още едно дете.

— А ти не искаш ли?

— Да, ако можех да бъда сигурна, че ще е момиче — засмя се сестра й. — Хубаво ще е да купувам роклички и панделки. А ти? Какво предпочиташ момче или момиче?

— Не съм се замисляла. — Този път Теса успя да запази тона си подобаващо жизнерадостен. — Обещах на Джейсън да си вземем кученце, когато се преместим в новата къща. С него ще имам достатъчно грижи.

— Не ти завиждам. — Лора направи гримаса. — Следи от стъпки и локвички по пода.

— Е, те бързо порастват.

— За да те обвържат с още по-големи задължения. Но както и да е, заповядай на масата за обяд.

Теса беше подхвърлила на Марк, че ще останат целия ден и ще си тръгнат след вечеря, но към четири и половина вече не можеше да издържа на напрежението да се преструва, че всичко при нея е наред. Джейсън каза довиждане на малките си заварени братовчеди. Трябва да му дойдат на гости, когато се нанесе в новата си къща, заяви той. Може дори да им позволи да си поиграят с кученцето му.

Натъкнаха се на натоварено движение на връщане и следобедът вече беше отстъпил на вечерта, когато най-накрая свиха по тяхната улица.

Черното порше пред тях бе прекалено познато, за да има някакво съмнение чие е. Без да се замисля, Теса натисна рязко газта и подмина къщата. Най-после имаше доказателство, помисли си тя във вцепенението си. Сега те двамата бяха там, може би дори в леглото, което споделяше с Марк.

— Теса? — Джейсън беше изненадан и смутен от внезапната промяна в програмата. — Забрави ли нещо?

Тя намери сили да се усмихне и да поклати глава.

— Още не ми се прибира. Какво ще кажеш да отидем да гледаме Питър Пан?

— Добре. — Все още беше озадачен, но се съгласи.

Кенсингтън Гардънс бяха очарователни в есенните си цветове. След като видяха статуята, около двайсетина минути наблюдаваха децата, които пускаха лодчици в езерото. Но нарастващото безпокойство на Джейсън сложи край на разходката им. Ако Фиона още е там, когато се приберат, конфликтът беше неизбежен. Ако си е отишла, зависи какво ще каже Марк. Бе готова да го оправдае, тъй като не бе сигурна дали има в какво да го обвинява.

Въздъхна облекчено, когато свиха зад ъгъла и видя, че колата я няма. Джейсън влезе пръв.

— Татко, дойдохме си! — извика той.

Марк се показа на прага на кабинета. Изглеждаше съвършено спокоен.

— Добре ли мина денят? — попита той.

— Отлично — отвърна Теса и се учуди на естествения си тон. — А твоят?

— Спокойно — рече той. — Каза, че ще останете за вечеря?

Джейсън беше отишъл в гостната. Тя се извини мислено за лъжата си и каза:

— Джейсън искаше да се върне навреме за викторината по телевизията. Знаеш колко много обича да отговаря на въпросите.

— Особено когато побеждава състезателите. — Погледът му беше замислен. — Добре ли си?

— Отлично — каза отново тя, без да се опитва да прикрие язвителността си. — Ще приготвя нещо за ядене.

Беше събота и Джейсън можеше да си легне един час по-късно. Теса го сложи в леглото и слезе в кухнята да направи кафе. През цялата вечер напразно беше чакала Марк да спомене за посещението на Фиона. Какво по-голямо доказателство за вината му от това?

— Мисля, че е крайно време да изгладим недоразуменията си — каза рязко той зад нея и я стресна, защото не го беше чула да влиза. — Не зная каква игра се очаква да играем, но…

— Ти си този, който разиграва игри — прекъсна го тя, без да се обръща. — Следобед видях колата на Фиона отпред.

Мълчанието продължи сякаш цяла вечност. После той проговори с равен глас:

— Току-що посочи причината да не ти кажа, че е била тук.

— Уликите отново ли са косвени? — Очите й блестяха. — Мислел си, че няма да ти преча за няколко часа.

— В такъв случай не е ли учудващо, че тя си тръгна толкова рано? Няма да си губя времето да те убеждавам.

— А какво очакваш от мен, просто да го забравя ли?

— Постъпи така, както смяташ, че е правилно. — Преднамерено вдигна рамене, за да й покаже, че му е безразлично.

— Възползваш се от неизгодното ми положение — каза тя с горчивина. — Знаеш, че няма да си отида.

— Заради Джейсън? Да, зная. Единственото ти качество, което компенсира слабостите ти.

Заболя я прекалено много, за да се овладее и да се държи разумно.

— В такъв случай може би е по-добре да продължиш да ми плащаш като на детегледачка, защото такава ще бъда отсега нататък в тази къща.

Сивите очи пламнаха застрашително. Той я хвана за раменете, преди тя да успее да се отдръпне, и я притегли към себе си. Никога не я беше целувал така свирепо. Усети, че е възбуден, но не като нежен любовник, готов да споделя чувства, а като мъж, решен да си отмъсти.

— Ти си моя съпруга — процеди той и я притисна към стената с тежестта на тялото си. — Трябва да ми вярваш!

— Вярвам ти. Вярвам, че си лъжец и мошеник, защото наистина си такъв! Искаш да имаш всичко. Но при мен няма да мине, Марк. Не съм тук, за да бъда използвана, когато ти е удобно.

Гледаше я така, сякаш я виждаше за първи път. Лицето му беше мрачно.

— Ако чувстваш така нещата, опитите ми са безсмислени — каза той и я пусна да мине. — Просто си върши работата и двамата ще бъдем доволни.

Никога вече няма да допусне да попадне в подобно положение, помисли си тя. Всъщност бракът й беше приключил.

Единадесета глава

Само няколко дни след като се бяха пренесли в новата къща Теса се чувстваше така, сякаш цял живот бе прекарала там. Джейсън също беше в стихията си. На втората седмица взеха кученце. Дори Марк, който първоначално не проявяваше голям интерес към предложението, беше запленен от златистия пакостник, когото Джейсън кръсти Кори.

Момчето и кучето веднага станаха неразделни. Костваше й много усилия да убеди Джейсън да оставя вечер приятеля си на долния етаж. След като се научи да пишка навън, ще му бъде позволено да има кошничка до леглото ти, обеща му Теса.

— Аз винаги спях в една стая с кучето си — отговори тя, когато Марк оспори хигиеничността на тази практика, — и не съм се заразила от нищо.

— Явно разглезваш животните също както децата — отговори хладно той. — Да се надяваме, че госпожа Хорсли ще споделя мнението ти. Може да се окаже трудно да намерим друга икономка.

Жената, която от години помагаше всекидневно на госпожа Пиърс и чиито услуги Теса също смяташе да ползва, бе около шейсетте, вече имаше няколко внука и вършеше работата си с лекота. Едва ли кучешките косъмчета биха я притеснили особено.

— Аз ще се разбера с нея — отвърна Теса. — И преди да изчезнеш в кабинета за цяла вечер, може би трябва да поговорим за партито по случай освещаването на къщата?

— Какво освещаване? — погледна я въпросително той, готов всеки момент да стане от фотьойла.

— На което обеща да поканиш Филип Джеймисън. — Лицето на Теса остана безизразно.

— Или което той предполагаше, че ще организираме?

— Както и да е, идеята беше добра — наблегна тя. — Освен ако не възразяваш категорично, разбира се.

— Оставям изцяло на теб да решиш — отговори той с безразличие.

— Трябва да зная кого искаш да поканиш — настоя тя и след известно колебание добави: — Може би Дийн?

Не долови промяна в сивите очи.

— Защо не?

— А… Фиона?

Той сви устни.

— Само ми кажи на коя дата се спираш и аз ще направя необходимото.

Марк излезе от стаята. Очакваше я тъжна самотна вечер. Той започна работа над новата си книга почти веднага след като се нанесоха и прекарваше повечето време затворен в кабинета. От вечерта, когато го обвини, че продължава връзката си с Фиона, не бе имало никакви интимности между тях.

Беше си легнала и както обикновено се преструваше на заспала, когато Марк най-накрая се качи. След около пет минути тишина Кори започна да скимти за топлината и грижите на майка си. Жалният звук накара Теса да откликне веднага.

— Остави го — каза спокойно Марк, когато тя понечи да стане. — Все някога трябва да се научи да бъде сам.

— Само на осем седмици е — възпротиви се тя.

— И вероятно ще продължава да вдига този шум, щом има ефект от него. — Той се обърна, хвана ръката й и я дръпна силно назад. — Казах да го оставиш!

— Не си отмъщавай на беззащитното животно за неудовлетвореността си! И махни ръцете си от мен!

— Смяташ, че съм неудовлетворен? Е, няма да е трудно да се поправят нещата.

Легнала по гръб, тя почувства тежестта и топлината на тялото му върху себе си. Ръцете му притиснаха нейните към възглавниците, когато се опита да го отблъсне.

— Изнасилването ли е единственото, което можеш да предложиш? — изсъска тя. — Не те искам, Марк! Не можеш ли да го проумееш?

— Как не! — Очите му блестяха на лунната светлина. — Мислиш ли, че не мога да позная кога една жена е възбудена?

— Сигурно можеш. Убедена съм, че имаш достатъчно опит.

Той я прекъсна, като впи устни в нейните. Съпротивата й отслабна. Толкова отдавна бяха за последен път заедно. Не можеше да се бори повече с него. Той проникна в нея и усещанията изтласкаха на заден план всички съображения.

Беше благодарна, че не се отдръпна от нея веднага след като се почувства удовлетворен. Ако не се възползват от тази възможност да изгладят отношенията си, друга може и да няма. Въпреки всичко, което бе сторил или бе пропуснал да стори, тя обичаше този мъж.

— Трябва да поговорим — промърмори той най-сетне като продължение на мислите й.

— Да. — Теса се насили да продължи: — Марк, зная, че не мога да се меря с жена като Фиона, но не желая да играя ролята, типична за толкова много съпруги. Ако обещаеш, че няма да я виждаш вече, ще ти повярвам.

Отговорът му накара сърцето й да се свие отново.

— Съмнявам се. Ако по принцип ми имаш доверие, няма да са ти необходими обещания.

— Всичко, което искам — каза отчаяно тя, когато той се отмести от нея, — е известна сигурност. Зная, че Фиона е много красива, но…

— Тя е много красива, точка. — Тонът му беше язвителен. — Малцина биха могли да я гледат, без да се развълнуват. Ти не искаш мъж, Теса, ти искаш светец!

— Не е вярно. — Тя преглътна мъчително. — Вълнението е едно, действието — съвсем друго. Успях да се примиря със случилото се през двете седмици преди сватбата…

— Какво великодушие! — присмя й се той. — Да пропуснем останалото, какво ще кажеш?

— Не може да оставим нещата така — възпротиви се тя.

— Може. Или ми вярваш, или не ми вярваш. Омръзна ми да говоря на вятъра.

Кори вече не скимти, осъзна тя, докато гледаше втренчено тъмния таван. Щом той приема съдбата си, трябва и тя да го направи. Марк не й обеща, че няма да се среща повече с Фиона, но не настоя и да я вижда.

Подготовката за партито поглъщаше по-голямата част от времето й през следващите дни, защото се отказа от идеята да наеме фирма. Искаше да вложи уменията си в приготвянето на ястията за шведската маса, която смяташе за най-подходяща за случая.

Марк явно беше изоставил романа си. Дали по собствено желание, или поради липса на вдъхновение, не знаеше и не се осмеляваше да попита. Отношенията им се крепяха на острието на бръснача.

Само нощем, когато я любеше, чувстваше истинска сигурност. Поне такива емоции можеше да събужда у него. Ще го накарам да забрави Фиона, заричаше се тя с постепенно нарастваща увереност, тъй като той не ходеше в града. Трябваше й само време.

Скоро след като изпрати поканите, получи отговорите. От трийсет и шест души само една двойка изразяваше съжаление, че няма да може да дойде. Нямаше известие от Фиона, но тя вероятно ще съобщи на Марк, каза си Теса. Със сигурност ще дойде.

Лора и Роджър трябваше да доведат родителите й. Марк предложи четиримата да останат да преспят у тях. Могат да подслонят роднините, след като имат три празни спални, каза той.

— Остава още една свободна — отбеляза Теса малко неуверено в петък вечерта. — Какво ще кажеш за Дийн? И той е роднина.

— Зависи дали ще бъде сам. Или нямаш нищо против да доведе приятелка със себе си?

— Не съм се замисляла. Не ме предупреди, че ще дойде с приятелка, когато се обади по телефона.

— Кога се е обаждал? — попита остро Марк.

— Докато ти разхождаше Кори следобед. Забравих да ти кажа.

— Е, да, трябва да мислиш за толкова много неща. — Той замълча за момент. — И какво ново при него?

— Нищо особено. — Долови колебанието в гласа си и опита да го потисне. — Знаеш, че е наел апартамент, нали?

— Не, не знаех. Значи най-после си е намерил работа.

— Попаднал е в списъка на най-вероятните кандидати за длъжността финансов експерт към компания за инвестиции.

— Точно по неговата част. Стига само клиентите му да са готови да посрещат повече загуби, отколкото печалби. Но би било интересно да научим как се е сдобил със средства да наеме апартамент. От няколко седмици очаквам да ме помоли за пари.

Теса от своя страна се чудеше как повече от месец Дийн се оправя с двете хиляди лири при стандарта на живот, който си беше определил. Беше прехвърлила сумата в неговата сметка. Верен на стила си, той не спомена нищо по време на телефонния разговор. Защо трябва да е благодарен за милостинята на брат си, който има много повече от него?

— Щеше ли да му дадеш, ако те беше помолил? — попита небрежно тя.

— Може би. Зависи какви са бъдещите му планове.

За партито Теса си беше купила семпла тясна рокля от естествена коприна. С вдигната коса изглеждаше по-висока и като че ли по-зряла, когато се видя в огледалото в събота вечер.

Марк приготвяше плодовия пунш.

— Точно навреме — каза той, когато я видя на прага на кухнята. — Чувам шум от кола.

Нейните роднини пристигнаха първи. И Лора, и майка й бяха очаровани от къщата. Теса се чувстваше виновна, задето не ги е поканила по-рано, но при тези обстоятелствата не искаше да се среща с хора, които я познават добре и биха могли да се досетят, че не всичко в новия й свят е идеално.

През следващия половин час идваха все нови и нови гости. До девет часа цялата къща жужеше от разговорите.

Дийн бе сред последните, които дойдоха. Беше облечен в нов скъп костюм.

— Избраха ме за работата! — възкликна той и подари на Теса разкошен букет от рози. — С това искам да ти благодаря. И на теб, разбира се — обърна се той към брат си, който стоеше до нея. — Наистина не очаквах да откликнеш.

— Ще ги натопя във вода — каза бързо Теса, забелязала промяната у Марк. Обясненията може да почакат, докато останат насаме.

Фиона сигурно умишлено закъсняваше, за да направи впечатление. На Теса щеше да й е по-лесно да се срещне отново с нея, ако беше сигурна, че не се виждат тайно с Марк.

В десет и трийсет все още нямаше следа от нея и Теса предположи, че може би въобще няма да дойде. Чудеше се защо. Сигурно Марк й е намекнал да откаже.

А иначе партито вървеше добре. Някои вече танцуваха в по-малката дневна, други се отправяха към трапезарията, където беше масата. Всички отзиви, които дочу, бяха ласкави.

Дийн дойде при нея в килера, където беше отишла да даде нещо за ядене на Кори, настанен там за вечерта.

— Изглежда ти дължа доста повече от благодарност — каза той и се наведе да погали животинчето. — Марк отрича да е внесъл пари по моята сметка. Значи ти си го направила. — За първи път го виждаше така унил. — Не съм искал ти да ми ги дадеш, Теса. Изобщо не ми е идвало наум, че може да разполагаш със собствени средства.

— Защото смяташе, че съм се омъжила за Марк от финансови съображения? — попита го спокойно тя.

— Вече не мисля така. — Надменният му израз беше изчезнал. — Трябва да е щастлив, че те има, особено като те сравня с Даян. Ще ти върна заема, разбира се. До последното пени!

— Щеше ли да се чувстваш толкова задължен, ако парите бяха на Марк?

Познатата самодоволна усмивка се появи на устните му.

— Може би не. Нали сме от едно семейство?

— Сега и аз съм част от същото семейство — наблегна тя. — Приеми го като сестрински жест да ти помогна да започнеш отначало.

— След всичко, което сторих?

— Вече се извини — усмихна се тя. — Е, може би бях малко високомерна. — След известно колебание попита: — Имаш ли представа какво се е случило с Фиона?

— Беше ли поканена? — Изглеждаше изненадан. — Останах с впечатлението, че прекратява всякакви връзки със семейство Лейланд.

— Тя ли ти каза?

— Общо взето, да. Добре, че се канех да се изнеса от апартамента й, защото тя ме изгони.

— Кога? — попита Теса.

— Два-три дни след като ви срещнахме в ресторанта. Без никакви обяснения.

Денят, когато бе посетила Марк, пресметна Теса. Чувстваше се объркана. Ако Фиона е била толкова ядосана, че да излее по този начин гнева си върху Дийн, сигурно Марк не е оправдал очакванията й.

— По-добре да се върнем при гостите — предложи тя, като все още не смееше да се довери на обзелата я надежда.

Марк разговаряше с няколко души в салона, когато излязоха от кухнята. Погледите им се срещнаха и Теса усети гнева му, въпреки че външно беше спокоен. Очевидно не му е било приятно да научи, че е дала пари на брат му.

Изпита тревога, когато в един и половина изпрати последните гости. Лора и майка й помогнаха да поразчисти и се качиха в стаите си. Марк прибираше пепелниците и явно изчакваше удобен случай да подхване разговор.

— Първото нещо, което ще направя в понеделник, е да прехвърля две хиляди лири в твоята сметка — каза строго той. — И държа да си останат там!

— Не е необходимо. — Беше непоколебима по този въпрос. — Дийн ще ми ги върне.

— Проблемът е друг.

— Съжалявам, но мисля, че няма проблем. Тези пари засягат само него и мен, никой друг.

— Разбирам. И сигурно ще твърдиш, че си го направила само от хуманност.

— Смяташ, че има и нещо друго? — попита тя, без да отмести очи от неговите.

— Защо не? Компанията му не ти е неприятна.

— Ако говориш за тази вечер, хранехме Кори в килера — отвърна тя с достойнство.

— Но не хранехте Кори, когато ви намерих прегърнати онази нощ!

— Вече ти обясних как стана.

— Не, не си ми обяснила. По-скоро отмина въпроса. — Той замълча. Гневът му я плашеше. — Как мога да бъда сигурен, че ми казваш истината? Всичко е възможно!

— Да, и аз започвам да разбирам колко лесно е да се изтълкува погрешно дадена ситуация. Не изпитвам никакви чувства към Дийн, Марк. Не такива, каквито ти си мислиш. Може би го съжалих. Трябваше някой да го подкрепи.

— И беше сигурна, че аз няма да го направя.

— Съгласна съм, че беше редно най-напред да те попитам.

— Той трябваше да се обърне към мен, вместо да те занимава с проблемите си. Както и да е. Ще прехвърля сумата в понеделник.

Знаеше, че е безнадеждно да спори с него. Пък и парите не бяха важни.

— Марк, защо Фиона не беше тук тази вечер? — попита тя.

— Вероятно защото не беше поканена. — Изразът му остана непроменен.

— Защо?

— Нямаше да оцени жеста — усмихна се той.

— Не те разбирам.

— Много е просто. Онзи ден, когато видя колата й пред вратата, й казах някои истини. Но тя не оцени и тях.

— Имаш предвид, че тогава си скъсал с нея?

— Не съм поддържал връзка с нея. Няма ли да проумееш най-после? Срещнахме се няколко пъти през двете седмици преди сватбата, да. Оглеждахме имотите, за да подберем най-подходящите, които да видим с теб, след като се върнеш. Обядвахме заедно, но не съм спал с нея.

— Защо не ми каза, когато те попитах? — прошепна Теса, след като успя да преглътне буцата в гърлото си.

— Защото ти не ме попита, ти ме обвини. Е, може би реакцията ми беше прекалено бурна. Беше като гръм от ясно небе. Ти се държеше с мен като с истински негодник и аз влязох в ролята си.

— Не зная какво да кажа, Марк. — Имаше чувството, че никога няма да изплува от блатото, в което бе затънала.

Лицето му все още беше напрегнато.

— Би могла да започнеш с думите „Вярвам ти“.

— Да, наистина ти вярвам!

— Е, звучи добре за начало. — Изражението му все още бе непроницаемо. — И така, след като изяснихме тези неща, нека помислим какво ще правим по-нататък.

Сърцето й трепна.

— Искаш ли да си отида?

— И да оставиш Джейсън? — усмихна се кисело той. — Никога не съм си представял, че един ден ще ревнувам от собствения си син.

— Да ревнуваш?!

— Да. Имаш ли представа как се чувствам, като виждам, че държиш много повече на него, отколкото на мен? Съгласен съм да те деля с него, но не издържам да ме пренебрегваш. Трябва да ме обикнеш, Теса, не мога да се примиря с по-малко.

Искаше й се да се смее и да плаче едновременно. Беше невероятно! Сигурно всеки момент щеше да се събуди и да разбере, че е сънувала.

— Няма да ми е необходимо много време — каза разтреперана тя. — Аз те обичам, Марк. Обичам те повече от…

Тя млъкна, защото той приближи към нея и я притегли към себе си с поглед, който стопи и последните съмнения, които таеше. Повдигна брадичката й и Теса потръпна от силата му. Мина й през ум, че вече всичко е наред. Край на недоразуменията. Край на недоверието.

— Повтори — помоли той и я целуна. — Но бавно, за да мога да го възприема.

— Обичам те.

— Защо чака толкова дълго?

— Страхувах се да ти го кажа. Обичах те още когато ме помоли да се омъжа за теб.

— Но не ми го показа. Физически те привличах, разбира се, както и ти мен.

— Но защо? Аз не съм красива като Фиона и Даян.

— Очи като кафяво кадифе, кожа като коприна и устни, които поисках да целуна в първия път, когато те видях. — Гласът му беше нежен. — Ти си невероятно красива! Ти имаш характер, който Фионите и Даяните на този свят никога не ще притежават. Нощта, когато дойде при мен, открих, макар и не веднага, разликата между страстта и любовта. Никой никога не ми е липсвал толкова, колкото ти през двете седмици, докато бяхме разделени.

— Защо не ми го каза?

— Щях да го направя през първата брачна нощ. После ти ме обвини и… Но няма смисъл да се връщаме назад.

— Нали не вярваше, че финансовото ти състояние е повлияло на решението ми да се омъжа за теб, Марк? — сподавено попита тя.

— Така ли казах? Не съм си пестил думите! Разбира се, че не мисля така. Най-напред ме привлече почтеността ти, после духа ти, чувството ти за хумор.

— Изглежда съм истинско съкровище — усмихна се колебливо тя.

— Съвсем не. Настояваше за яростно отмъщение.

— Бях сляпа, ревнива глупачка. Провалих първата ни брачна нощ.

— И двамата допринесохме за провала. Ще се върнем следващата година и ще я преживеем отново, този път както трябва.

— След като покажем на Джейсън какво значи истинска ваканция. Чувствата ми към него и любовта ми към теб са две съвсем различни неща. Той има нужда от мен.

— А аз нямам ли? — Той я притегли към себе си и я целуна по слепоочието. Притисна я в прегръдките си, сякаш никога нямаше да я пусне.

Най-после мечтите й се сбъднаха. Сърцето й преливаше от щастие.

— Не си ядосан на Дийн, нали? Той наистина съжалява за всичко.

— И има за какво. Лесно прощаваш, госпожо Лейланд.

— Животът е кратък — отвърна тя. — Зная, че е клише, но е добре да не се забравя. Някой ден и брат ти може да улегне и да се ожени.

— Всичко се случва. — Марк погали устните й. Докосването беше толкова нежно, че тя се просълзи. — Хайде да си лягаме. Искам да те любя до самозабрава.

И Теса се подчини.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.